РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2016 р. Справа №906/120/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 р. у справі №906/120/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 3125204,92 грн.

За участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 р. у справі №906/120/16 (суддя Гансецький В.П.) позов публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" про стягнення 3125204,92 грн. задоволено. Стягнуто з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 1792317,14 грн. боргу за отримані послуги згідно договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р., 732888,25 грн. пені, 50827,39 грн. 3% річних, 331483,00 грн. інфляційних втрат, 217689,14 грн. 7% штрафу та 46878,07 грн. судового збору.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що на виконання умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р. за період з січня по червень 2015 року позивач надав відповідачу послуги з транспортування природного газу на загальну суму 3191811,08 грн. Натомість, останній свої договірні зобовязання щодо оплати отриманих послуг виконав неналежним чином, - оплата була здійснена відповідачем частково з порушенням строків оплати, а інша частина взагалі не сплачена. Посилаючись на ст.ст. 525, 526,530, 549, 610-612, 624, 625, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 230, 231 Господарського кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував правову позицію Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс15, згідно якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також вказує на те, що при підрахунку інфляційних втрат позивачем та судом першої інстанції не було враховано періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Крім того, апелянт просить врахувати негативний фінансовий стан відповідача та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27.09.2011 р. дочірня компанія "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (газотранспортне підприємство) та публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" (замовник) уклали договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 (далі договір), згідно п.1.1. якого газотранспортне підприємство зобовязується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобовязується сплатити за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього договору (а.с.27).

Тобто, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р., який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

17.01.2013 р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 (а.с.34-40).

Відповідно до п.1.2. додаткової угоди річний плановий обсяг транспортування газу замовника складає 26900,00 тис. куб. м, у тому числі по місяцях: січень 4000, лютий 4000, березень 3000, квітень 2000, травень 900, червень 700, липень 700, серпень 700, вересень 900, жовтень 2000, листопад 4000, грудень 4000.

Згідно з п.3.1 додаткової угоди послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Пунктом 3.2. додаткової угоди визначено, що газотранспортне підприємство до п'ятнадцятого числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства.

За змістом п. 3.4. акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

У пункті 11.1 додаткової угоди сторони узгодили, що цей договір набирає чинності з дня підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобовязань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 та додаткова угода №1 до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток.

17.03.2014 р. та 05.11.2014 р. сторонами укладено додаткову угоду №2 та додаткову угоду №3 відповідно, до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р., якими уточнені реквізити позивача (а.с.41-42).

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р. позивач протягом січня-червня 2015 року надав відповідачу послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на загальну суму 3191811,08 грн. (сума з ПДВ), що підтверджується підписаними між сторонами актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2015 р. на суму 738656,22 грн. за зобовязаннями січня 2015 р. (а.с.43), від 28.02.2015 р. на суму 660270,06 грн. за зобовязаннями лютого 2015 р. (а.с.44), від 31.03.2015 р. на суму 519111,92 грн. за зобовязаннями березня 2015 р. (а.с.45), від 30.04.2015 р. на суму 810379,52 грн. за зобовязаннями квітня 2015 р. (а.с.46), від 31.05.2015 р. на суму 296962,72 грн. за зобовязаннями травня 2015 р.(а.с.47), від 30.06.2015 р. на суму 166430,64 грн. за зобовязаннями червня 2015 р. (а.с.48).

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює регулювання у сфері енергетики (п.5.1. додаткової угоди).

Порядок та строк оплати послуг погоджений сторонами в п.5.5 додаткової угоди, за яким оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсоткової попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до пп.6.3.2. пп.6.3 додаткової угоди замовник зобовязався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за послуги згідно з умовами цього договору.

Натомість, апеляційним судом безспірно встановлено, що розрахунок за надані послуги відповідач здійснював частинами та з порушенням договірних строків, сплативши загалом 1399493,94 грн., внаслідок чого станом на 31.12.2015 р. в публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" утворилась заборгованість перед публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н13 від 27.09.2011 р. в сумі 1792317,14 грн., що підтверджується актом звірки розрахунків між сторонами (а.с.96) та не заперечується ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст.193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобовязання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із відповідача 1792317,14 грн. основного боргу.

Щодо здійснення відповідачем оплати основного боргу в сумі 1792317,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №173 від 18.04.2016 р. (а.с.140) та банківською випискою від 12.04.2016 р. (а.с.141), то колегія суддів зазначає, що апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції на час винесення рішення, зважаючи на те, що рішення судом першої інстанції було прийнято 07.04.2016 р., а оплата здійснена 12.04.2016 р. та 18.04.2016 р., колегія суддів не приймає вказану оплату до уваги.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими, зокрема, є сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як слідує зі змісту п. 7.3. додаткової угоди у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За порушення зобов'язання по своєчасній оплаті наданих послуг позивачем на підставі п.7.3 додаткової угоди здійснено нарахування 732888,25 грн. пені, у тому числі 76198,5 грн. за зобовязаннями січня 2015 р., 171443,31 грн. за зобовязаннями лютого 2015 р., 147432,74 грн. за зобовязаннями березня 2015 р., 220529,51 грн. за зобовязаннями квітня 2015 р., 76431,39 грн. за зобовязаннями травня 2015 р., 40852,81 грн. за зобовязаннями червня 2015р. Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість розрахунків, відповідність їх законодавству та умовам укладеного договору та стягнув з відповідача пеню у повному обсязі.

Поряд з цим, в апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" просить врахувати негативний фінансовий стан відповідача та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню.

Відповідно до ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 ГПК України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд апеляційної інстанції враховує, що зі змісту ст. 233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Апелянт, зокрема, зазначає, що публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" не є комерційною організацією, інших джерел прибутку, крім дольового відщеплення за надані послуги з транспортування газу для підприємства не існує. Примусове стягнення штрафних санкцій (пені) у повному розмірі спричинить вилучення з господарського обороту відповідача грошових коштів, що позбавить можливості здійснення робіт по забезпеченню безаварійного та безперебійного газопостачання, підтримці газорозподільної мережі у працездатному стані, позбавить можливості виплати заробітної плати та обовязкових платежів до бюджету, а також може призвести до банкрутства підприємства. В підтвердження збитковості господарської діяльності ПАТ "Коростишівгаз", відповідач подав звіт про фінансові результати (звіти про сукупний дохід) за 2015 р. (а.с.132-133), баланс (звіт про фінансовий стан) за 2015 р. (а.с.134-135), звіт про фінансові результати (звіти про сукупний дохід) за 1 квартал 2016 р. (а.с. 136-137), баланс (звіт про фінансовий стан) за 1 квартал 2016 р. (а.с.138-139).

Як вбачається, газ замовника, транспортування якого за договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб населення та юридичних осіб, яким природний газ відпускається за роздрібними цінами (абз. 2 п.1.2 додаткової угоди), через низький ступінь розрахунків останніх і виникла заборгованість. У той же час, за порушення строку сплати грошових зобовязань, крім пені, нараховані інфляційні та річні. При цьому, ПАТ "Коростишівгаз" вживав заходів, направлених на забезпечення виконання зобовязань та частинами погасив борг, й станом на день розгляду апеляційної скарги, основний борг відповідачем погашено самостійно у повному обсязі.

Оцінивши в сукупності обставини щодо майнового стану сторін, які беруть участь у зобовязанні, що кінцевими споживачами послуг є населення та юридичні особи, а також з огляду на розмір інфляційних втрат та річних, що підлягають стягненню з відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір загальної суми пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50%, тобто з 732888,25 грн. до 366444,12 грн.

На підставі наведеного задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 366444,12 грн. пені. У решті заявленої до стягнення пені у позові необхідно відмовити.

Щодо стягнення з відповідача 7% штрафу у розмірі 217689,14 грн. колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з судом першої інстанції з огляду на таке.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Так, згідно частиною 2 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків зазначеної вартості.

Суд першої інстанції, посилаючись на п.7.1 додаткової угоди №1, згідно якого газотранспортне підприємство і замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязань за договором несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством, на підставі ч.2 ст. 231 ГК України, задоволив позовні вимоги у частині стягнення у 7% штрафу в розмірі 217689,14 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" від 17.12.2013 р. №14, господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч.2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 року у справі №3-1гс14.

Тому, для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 231 Господарського кодексу України господарський суд повинен встановити наявність усіх обставин, з якими законодавець пов'язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, позивач просить суд стягнути пеню та 7% штрафу за несвоєчасну оплату наданих послуг згідно договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням (постанова Верховного Суду України від 04.02.2014 року у справі №3-1гс14).

Отже, у даному випадку зобов'язання відповідача перед позивачем щодо оплати наданих послуг є грошовим зобов'язанням.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що посилання як позивача, так і суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на ч. 2 ст. 231 ГК України є безпідставним, а тому позовні вимоги у частині стягнення 7% штрафу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс15.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 331483,00 грн. та 3% річних в сумі 50827,39 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 р. у справі №5011-32/5219-2012).

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 50827,39 грн.

Згідно листа Верховного Суду України "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Апеляційний суд встановив, що при нарахуванні 331483,00 грн. інфляційних втрат позивачем не було враховано періоди часу, в яких мала місце дефляція.

З огляду на що, здійснивши перерахунок інфляційних втрат, враховуючи межі заявлених вимог, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що стягненню підлягають інфляційні втрати у розмірі 256624,88 грн. за період з січня по червень 2015 р., у тому числі 104863,58 грн. за зобовязаннями січня 2015 р., 109894,25 грн. за зобовязаннями лютого 2015 р., 13263,78 грн. за зобовязаннями березня 2015 р., 18309,27 грн. за зобовязаннями квітня 2015 р., 5499,56 грн. за зобовязаннями травня 2015 р., 4794,44 грн. за зобовязаннями червня 2015 р. У решті заявлених до стягнення інфляційних втрат 74858,12 грн., слід відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 р. підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" - частковому задоволенню.

За приписами ст.49 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до абз.3 п.2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" від 17.12.2013 р. №14, судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 р. у справі №906/120/16 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 року у справі №906/120/16 в частині стягнення пені, інфляційних та судових витрат змінити, в цій частині викласти рішення в новій редакції:

"Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" (12501, м. Коростишів Житомирської області, вул. Більшовицька 55, ідентифікаційний код 20413052) на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м.Київ, Кловський узвіз 9/1, ідентифікаційний код 30019801) 366444,12 грн. пені, 256624,88 грн. інфляційних втрат, 42489,89 грн. судових витрат".

3. Рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 року у справі №906/120/16 в частині стягнення штрафу скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.

4. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 217689,14 грн. штрафу.

5. В решті рішення господарського суду Житомирської області від 07.04.2016 року у справі №906/120/16 залишити без змін.

6. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз 9/1, ідентифікаційний код 30019801) на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" (12501, м. Коростишів Житомирської області, вул. Більшовицька 55, ідентифікаційний код 20413052) 4827,03 грн. судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

7. Господарському суду Житомирської області видати відповідні судові накази.

8. Матеріали справи №906/120/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Рівненський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.