ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 909/1118/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бойко С.М.,

суддів: Дубник О.П.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Сосула О.,

за участю представників:

від позивача не зявився;

від відповідача не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 22.12.2015 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2015 року, суддя Кобецька С.М., у справі № 909/1118/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл», м. Луцьк

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області

про стягнення заборгованості в сумі 120 927,46 грн., з яких: 98 388,50 грн. основний борг, 7 029,24 грн. пеня, 11 038,85 грн. штраф, 4 470,87 грн. 35 % річних.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15 позов товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 120 927,46 грн., з яких: 98 388,50 грн. основний борг, 7 029,24 грн. пеня, 11 038,85 грн. штраф, 4 470,87 грн. 35 % річних задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл» 98 388,50 грн. - заборгованості, 7 029,24 грн. - пені, 11 038,85 грн. - штрафу, 4 470,87 грн. - 35 % річних.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору №С05337 від 21.08.2014 щодо оплати поставлених позивачем товарів на загальну суму 129 144,47 грн., у відповідача виникла заборгованість, яка підтверджена матеріалами справи в сумі 120 927,46 грн., з яких: 98 388,50 грн. основний борг, 7 029,24 грн. пеня (за період з 18.07.2015 по 22.09.2015), 11 038,85 грн. штраф, 4 470,87 грн. 35 % річних.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази сплати суми заборгованості, остання підлягає стягненню.

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що позивачем порушено п. 11.1 договору, де сторони встановили досудовий порядок врегулювання спору. Також зазначає, що порушення виконання умов договору щодо оплати спричинені затримкою в наданні нафтопродуктів товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл». Також, посилається на ч. 3 ст. 219 ГК України, згідно якої якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони, суд має право зменшити або звільнити відповідача від відповідальності. Посилається скаржник й на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України №6-2003цс15 про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл» просить залишити рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15 без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що сторонами встановлено досудовий порядок врегулювання спору, проте він не є обовязковим та посилається на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 в справі №15-рп/2002. Також, скаржник посилається на ст. 231 ГК України, ст. 627 ЦК України та на судову практику як на підтвердження доводів про можливість одночасного стягнення пені та штрафу.

Після відкладення розгляду справи в судове засідання 07.07.2016 сторони не зявились, проте від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а від товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл» надійшло клопотання № 971 від 06.07.2016 про здійснення розгляду справи без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами, а тому їх неявку суд розцінює як без поважних причин, відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15 без змін, апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 без задоволення.

Судами встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл» (продавець/позивач) (далі ТОВ «Вог Рітейл») та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець/відповідач/скаржник) (далі ФОП ОСОБА_2Б.) укладено договір купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів з використанням смарт-карт на АЗС №С05337 від 21.08.2014 (а.с.12-20) (далі договір).

Згідно п.1.1.договору, продавець зобовязується передавати у власність покупця через АЗС (АЗК), що розміщені на території України з використанням смарт-карт паливно-мастильні матеріали (ПММ), а покупець зобовязується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість.

Приймання-передача ПММ по кількості та асортименті здійснюється покупцем (довіреною особою Покупця) на терміналі АЗС за показниками сумарних лічильників паливнороздавальної колонки, згідно кількісних показників чека з POS-терміналу, або спеціальної відомості, після чого претензії по кількості та асортименті ПММ Продавцем не приймаються (п.3.5.договору).

Відповідно до п.3.6. договору, враховуючи періодичність та ритмічність поставок ПММ покупцю протягом дії даного договору, продавець формує протягом місяця накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей та податкові накладні. При цьому по факту відпуску ПММ продавцем за відповідний період надається покупцю для підписання акт приймання-передачі та видаткова накладна. Акт приймання - передачі підтверджує факт передачі ПММ у власність покупця за відповідний період. Вищевказані документи надаються покупцеві для підписання після 7 робочого числа місяця наступного за звітним.

Пунктом 4.1. договору, встановлено, що ціна ПММ визначається на момент поставки (вибірки) згідно-зазначеної ціни на кожну марку ПММ в інформаційному табло АЗС. сторони погодили, що ціна ПММ є узгодженою, коли покупець (довірена особа покупця) здійснили вибірку ПММ з АЗС на умовах даного договору та отримали документ, що визначений у п.3.5. Договору. В ціну ПММ включено податок на додану вартість. Ціна ПММ відображається в чеку з POS-термінала, відомості та підтверджується видатковими накладними або актами приймання-передачі.

Згідно з п. 4.4. договору, оплата покупцем вартості відпущених (поставлених) ПММ здійснюється періодично протягом 17 (сімнадцяти) календарних днів з моменту фактичного отримання ПММ на АЗС (строк відтермінування), при цьому відпуск ПММ здійснюється не більше суми блокування, що становить 70 (сімдесят тисяч) грн. У випадку настання першої з події - перевищення суми блокування, та/або строку відтермінування, продавець має право заблокувати смарт-карти покупця та припинити відпуск ПММ до моменту повної сплати заборгованості. У випадку відпуску ПММ понад суму блокування, вартість відпущених ПММ повинна бути сплачена протягом 1 (одного) календарного дня з моменту перевищення суми блокування.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, суд апеляційної інстанції проаналізувавши умови договору №С05337 від 21.08.2014 (а.с.12-20), встановив, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

На виконання умов договору ТОВ «Вог Рітейл» передано ФОП ОСОБА_2 паливно-мастильних матеріалів (ПММ) на загальну суму 129 144,47 грн. (44 526,40 грн. + 84 618,07 грн.), що підтверджується: актом приймання-передачі паливно-мастильних матеріалів за період з 01.06.2015 по 30.06.2015 (а.с.21-22), згідно якого продавець згідно договору № С05337 від 21.08.2014 купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів з використанням смарт-карт передав, а покупець прийняв нафтопродукти на загальну суму 44 526,40 грн. (з ПДВ) та видатковою накладною №112854 від 30.06.2015 (а.с.24) згідно якої відповідачем отримано від позивача нафтопродуктів на загальну суму 44 526,40 грн. (з ПДВ), а також актом приймання-передачі паливно-мастильних матеріалів за період з 01.07.2015 по 30.07.2015 (а.с.23), згідно якого продавець згідно договору № С05337 від 21.08.2014 купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів з використанням смарт-карт передав, а покупець прийняв нафтопродукти на загальну суму 84 618,07 грн. (з ПДВ) та видатковою накладною №136395 від 31.07.2015 (а.с.25) згідно якої відповідачем отримано від позивача нафтопродуктів на загальну суму 84 618,07 грн. (з ПДВ).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказані вище акти приймання-передачі та видаткові накладні, за якими здійснена поставка паливно-мастильних матеріалів (ПММ), містять всі необхідні ознаки визначені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак є первинними документами. Отже, господарська операція щодо поставки товару відбулась, а між сторонами виникли відносини купівлі-продажу.

Наявний в матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків (а.с.37,39) не є первинним документом на підтвердження факту здійснення господарської операції, проте підтверджує заборгованість за отриманий товар та відображає стан розрахунків за наявності первинних доказів по справі.

Таким чином, у відповідача, згідно п. 2.1 та 4.4 договору, виник обовязок по сплаті 129 144,47 грн. за поставлені паливно-мастильні матеріали (ПММ).

Як вбачається з виписок (а.с.34-36), відповідачем здійснено часткову оплату по видатковій накладній № 112854 на загальну суму 18755,97 грн..

З урахуванням заяв про зменшення позовних вимог № 2056 від 09.11.2015 (а.с.48-49) та № 2253 від 01.12.2015 (а.с.58), які прийняті судом першої інстанції в ухвалі господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2015 у справі №909/1118/15, та з урахуванням перерахуванням 2 000,00 грн. та 10 000,00 грн. відповідачем, судом першої інстанції підставно задоволено суму основного боргу відповідача в розмірі 98 388,50 грн.

Як встановлено п. 9.2 договору, у випадку не проведення розрахунків покупцем, згідно умов розділу 4 даного договору, покупець зобовязується на користь продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у випадку непогашення заборгованості протягом більш як 30 календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості, покупець зобовязаний додатково, крім пені, сплатити на користь продавця штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.

Відповідно до п. 9.3 договору, за прострочення виконання грошового зобовязання згідно умов даного договору, покупець повинен сплатити проценти у розмірі 35% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення, згідно зі ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з розрахунків (а.с.7-8) позивач датою прострочення по оплаті за видатковою накладною №112854 (а.с.24) визначив 18.07.2015, а за видатковою накладною№136395 (а.с.25) 18.08.2015.

З видаткової накладної №112854 (а.с.24) вбачається, що відповідачем 30.06.2015 фактично отримано від позивача нафтопродуктів на загальну суму 44 526,40 грн. (з ПДВ), а з видаткової накладної №136395 (а.с.25) вбачається, що відповідачем 31.07.2015 фактично отримано від позивача нафтопродуктів на загальну суму 84 618,07 грн. (з ПДВ).

Таким чином, враховуючи, що згідно п. 4.4 договору оплата покупцем відпущених (поставлених) ПММ здійснюється періодично протягом 17-ти календарних днів з моменту фактичного отримання ПММ на АЗС, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з розрахунками позивача про те, що оплата нафтопродуктів за видатковою накладною №112854 на загальну суму 44 526,40 грн. (з ПДВ) мала бути здійснена до 18.07.2015, а за видатковою накладною №136395 на загальну суму 84 618,07 грн. (з ПДВ) мала бути здійснена до 18.08.2015.

Щодо пені, то за змістом частини третьої статті 549 ЦК України, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 2.5 та 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені у відповідності до вимог законодавства, з урахуванням здійснення декількох поставок на різні суми та у різні дати, з урахуванням норм щодо перебігу строків та моменту виникнення прострочення виконання зобовязання, погодився з розрахунками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача пені в розмірі 7029,24 грн. за видатковою накладною №112854 на суму 2647,64 грн. за період з 18.07.2015 по 22.09.2015 та за видатковою накладною №136395 на суму 4381,59 грн. за період з 18.08.2015 по 22.09.2015.

Щодо штрафу в розмірі 10% від суми заборгованості за прострочення оплати понад 30 календарних днів, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно із ч.1 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Із частин 1, 2 статті 549 ЦК України випливає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 у справі № 3-2гс14, висловлено правову позицію, згідно з якою, штраф це один із видів забезпечення виконання зобовязання (статті 546, 549 ЦК України), який має допоміжний (акцесорний) стосовно основного зобовязання характер.

Отже, обовязковою умовою стягнення штрафу є невиконання або неналежне виконання умов договору.

Апеляційний господарський суд зазначає, як штраф так і пеня є штрафними санкціями, а отже входять до змісту поняття господарських санкцій, а тому належать до господарсько-правової відповідальності.

В правовому висновку Верховного Суду України в справі за № 3-24гс12 від 27.04.2012 року зазначено, що одночасне стягнення не суперечить Конституції: штраф та пеня є одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України). Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобовязань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

В п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Також, апеляційний господарський суд зазначає, що одночасне застосування пені і штрафу за порушення одного і того ж зобовязання не суперечить принципу свободи договору, встановленому у ст. 627 ЦК України, так як ця стаття встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо стягнення 35% річних.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства) та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Застосування неустойки у вигляді штрафу та пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки сторони в п.9.3. договору, передбачили інший розмір стягнення замість 3% річних 35% річних, то відповідач повинен сплатити також 35 процентів річних від простроченої суми.

Правовий висновок суду узгоджується із п. 4.1, 4.2, 6.1, 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 35% річних у відповідності до умов договору та вимог законодавства, з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання зобовязання, апеляційний суд, погоджується з розрахунками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача 35% річних в розмірі 4470,87 грн. за видатковою накладною №112854 на суму 1630,95 грн. за період з 18.07.2015 по 22.09.2015 та за видатковою накладною №136395 на суму 2839,92 грн. за період з 18.08.2015 по 22.09.2015.

Отже, Львівський апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про залишення без змін рішення Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Івано-Франківської області від 10.12.2015 у справі №909/1118/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 22.12.2015 без задоволення.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Дубник О.П.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 12.07.2016.