РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2016Справа №910/7146/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ"

до Державної казначейської служби України

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області

про стягнення 11 617,39 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

Від третьої особи: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ - ХІМ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 11 617,39 грн. матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на завдання йому матеріальної шкоди, обумовленої протиправними діями та бездіяльністю Ленінського районного суду м. Запоріжжя у вигляді прийняття вказаним районним судом ухвали від 10.04.15р. про повернення позовної заяви ТОВ "Логіст-Хім", скасованої ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15р., та невчасним вирішенням питання щодо відкриття провадження у справі у встановлений законом строк. В результаті позивачем була сплачена сума нарахованих ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області за порушення вимог валютного законодавства штрафних санкцій в розмірі 11617,39 грн., яка, на думку позивача, на підставі ст. 1166 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки останній є розпорядником бюджетних коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/7146/16 та призначено до розгляду на 18.05.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.05.2016 розгляд справи відкладено на 15.06.2016.

Ухвалою суду від 15.06.16 р. за власною ініціативою залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державну податкову інспекцію у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС (69067, м. Запоріжжя, вул. Тенісна, 8) та відкладено розгляд справи на 06.07.16 р.

У судові засідання 05.16.16р., 15.06.16р. та 06.07.16р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач, відповідач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення: №№ 312, 320, 471, 480, 122, 130, 149.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 18.05.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н б/д, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 15.06.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 09.06.2016, серед яких, зокрема, письмові пояснення по справі б/н від 09.06.2016, які судом долучені до матеріалів справи.

З письмових пояснень позивача вбачається, що підстави визначення позивачем дати в якості граничного строку щодо вирішення судом питання про відкриття провадження відсутні, а тому визначені не ним, а ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області. За твердженнями позивача, ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області підставою для застосування санкцій визначив ту обставину, що станом на 15.06.2015 до перевірки не надано рішення про прийняття позову до розгляду Ленінським районним судом м. Запоріжжя. Отже, державний орган визначив протиправним ненадання саме 15.06.2015 рішення про прийняття до розгляду судом, вважаючи цю дату граничним строком. Запорізький окружний адміністративний суд визнав правомірним висновок про те, що до 15.06.2015 повинно було надано рішення про прийняття до розгляду судом, оскільки питання про відкриття провадження у справі або про відмову у відкритті провадження у справі суддя вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження заяви до суду.

Також до початку судового засідання 06.07.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 29.06.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

При цьому вказане клопотання містить пояснення позивача, згідно яких останній просить суд стягнути шкоду на підставі ст. 1174 ЦК України та ст. 56 Конституції України, зазначаючи, що ст. 1166 ЦК України, на яку позивач посилався при зверненні до суду з позовною заявою, застосуванню не підлягає.

Разом з тим суд зазначає, що згідно 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача та третьої особи на час проведення судових засідань 18.05.16р., 15.06.16р. та 06.07.16р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 21.04.16р., 18.05.16р. та 15.06.16р. відповідачем суду не надано.

Документи, витребувані ухвалою суду 15.06.16р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, суду не надано.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 06.07.16р. позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників позивача, відповідача та третьої особи в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем та третьою особою не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, приймаючи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача та третьої особи на час розгляду справи, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності представників позивача, відповідача та третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

У зв'язку із неявкою представників сторін у судові засідання 18.05.16р., 15.06.16р. та 06.07.16р. в порядку ст. 81-1 ГПК України розгляд даної справи проведено без допомоги звукозаписувального засобу. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами, суд

ВСТАНОВИВ:

Посадовими особами Державної податкової інспекції у заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Логіст-Хім" з питань дотримання вимог валютного законодавства по взаємовідносинах з нерезидентами POLSKI KONCERN NAFTOWY ORLEN S.A., Poland за період з 03.06.2014 по 09.06.2015; RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China за період з 10.07.2014 по 09.06.2015, результати якої оформлено актом перевірки від 22.06.2015 № 493/08-25-22-022/39071718.

Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем ст. 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", а саме прострочені терміни розрахунків в іноземній валюті по імпортним операціям здійснено з перевищенням законодавчо встановленого 90-денного терміну, затвердженого постановами Правління НБУ від 12.05.2014 № 270, від 20.08.2014 № 515, від 20.11.2014 № 734, від 01.12.2014 № 758, від 03.03.2015 № 160 з нерезидентами по контрактах: POLSKI KONCERN NAFTOWY ORLEN S.A. договір № PL/610188201/14/0068 від 03.06.2014 у періоді 17.09.2014 по 22.09.2014 - 6 днів; RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China контракт № 14173/IM від 10.07.2014 у періоді з 10.10.2014 по 10.11.2014 - 32 дні, у періоді з 06.03.2015 по 15.04.2015 - 41 день; статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", пункту 1 Указу Президента України від 18.06.1994 № 319/94 "Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами" та пунктів 2, 3 наказу Міністерства фінансів України від 25.12.1995 № 207 "Про затвердження форми Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами", а саме позивачем не подавалася декларація про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Постановами Національного банку України від 12.05.2014 № 270, від 20.08.2014 № 515, від 20.11.2014 № 734, від 01.12.2014 № 758, від 03.03.2015 № 160 (які регулювали строки здійснення розрахунків у період здійснення позивачем імпортних операцій), було встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

У відповідності до статті 4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом НБУ на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

При цьому у разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

Моментом вчинення імпортної операції, зокрема моментом поставки товару за такою операцією, для застосування статей 2, 4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" є момент фактичного перетину імпортованим товаром митного кордону України.

Виходячи із вказаних приписів чинного законодавства та у зв'язку з виявленими порушеннями, третьою особою було прийнято податкові повідомлення-рішення, серед яких, зокрема, № від 07.07.15 р., яким позивачу нараховано пеню в сумі 28101,25 грн. за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД (з яких: 4,97 грн. за порушення термінів на 6 днів по контракту з POLSKI KONCERN NAFTOWY ORLEN S.A.; 16478,89 грн. - за порушення термінів на 32 дні по контракту з RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China; 11617,39 грн. - за порушення термінів на 41 день по контракту з RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China).

Як свідчать матеріали справи, не погоджуючись із прийнятими ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя рішеннями позивач звернувся до адміністративного суду із позовом до ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Запорізької митниці ДФС про визнання протиправними вказаних податкових повідомлень - рішень, серед яких вказане податкове повідомлення - рішення № від 07.07.15 р., за результатами розгляду якого Запорізьким окружним адміністративним судом постановою від 24.11.15р. у справі № 828/6031/15 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № в частині нарахування суми грошового зобов'язання за платежем пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 16478,89 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зокрема, зазначеною постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.15р. у справі № 808/6031/15 встановлено, що платіж в сумі 13255,20 дол. США здійснено 11.07.2014, граничний термін надходження товару - 09.10.2014; ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя як дату імпортної операції зазначено 10.11.2014; платіж в сумі 4125 дол. США здійснено 05.12.2014, граничний термін надходження товару - 05.03.2015; передоплата в сумі 4125 дол. США повернута на рахунок позивача 15.04.2015.

З посиланням на ст. 118, ч.ч. 4, 5 ст. 122, ч. 1 ст. 127 ЦПК України Запорізьким окружним адміністративним судом зазначено, що датою прийняття до розгляду судом позовної заяви, з якої терміни, передбачені статтями 1 і 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", зупиняються, слід вважати дату постановлення суддею ухвали про відкриття провадження у справі, за якою резидент звернувся до суду з позовом про стягнення з нерезидента заборгованості за експортно-імпортним контрактом.

Згідно мотивувальної частини вказаної постанови від 24.11.15р. у справі № 808/6031/15 судом зазначено, що подання позовної заяви резидента ще не означає, що справу обов'язково буде прийнято до провадження та крім того, терміни "подання" та "прийняття" не є тотожними поняттями.

При цьому в процесі розгляду адміністративної справи № 808/6031/15 судом також зауважено про надання позивачем до матеріалів справи копії позовної заяви з відбитком вхідного штампу Ленінського районного суду від 04.03.2015 № 5946/15, зі змісту якої вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Логіст-Хім" зверталось до Ленінського районного суду м.Запоріжжя в порядку цивільного судочинства.

Так, як встановлено господарським судом за матеріалами справи, ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2015 позовну заяву ТОВ «Логіст-Хім» до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China, ОСОБА_1 про примусове виконання обов'язку в натурі та стягнення неустойки - 5000 кг бензалконіум хлориду в натурі вартістю 204770,43 грн. та 10000,00 грн. неустойки, з якою позивач в квітні 2015 р. звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя та копія якої міститься в матеріалах справи, визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ст. 115, п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України.

В подальшому ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15р. за результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ «Логіст-Хім» вказану ухвалу суду першої інстанції від 10.04.15р. скасовано як таку, що постановлена з порушеннями норм процесуального законодавства та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Судом також встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в письмових поясненнях б/н від 09.06.16р., що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.07.15р. у справі № 334/2832/15-ц зважаючи на те, що позовна заява, що надійшла, не відповідала вимогам 119-120 ЦПК України, подану заяву ТОВ «Логіст-Хім» було залишено без руху, надано термін для усунення зазначених недоліків протягом пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.15р. у справі № № 334/2832/15-ц оскільки позивачем недоліки, зазначені в ухвалі суду від 13.07.2015р., не були усунуті, позовна заява повернута позивачу відповідно до ст.121 ЦПК України.

Також за результатами апеляційного оскарження позивачем ухвали суду від 21.12.15р. ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01.03.16р. у справі № 334/2832/15-ц оскаржувану ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року скасовано, матеріали справи направлені до того ж суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у цій справі. Вказана справа надійшла до Ленінського районного суду м. Запоріжжя 10.03.16 р.

При цьому як зазначено в ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.16р. у справі № 334/2832/15-ц, 16.03.2016 року від директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Логіст-Хім» надійшла письмова заява про повернення матеріалів позовної заяви та повернення судового збору сплаченого за звернення до суду та за оскарження ухвал Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2015 року, 26.08.2015 року та 21.12.2015 року, за результатами розгляду якої вказаною ухвалою позовну заяву ТОВ «Логіст-Хім» до «Rugao Wanli Chemical industry CO LTD», ОСОБА_1 про примусове виконання обовязку в натурі та стягнення неустойки визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 121 ЦПК України.

Вказані факти позивачем не заперечувались та підтверджені письмовими поясненнями б/н від 09.06.16 р.

Таким чином, як вбачається з постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.15 р. у справі № 808/6031/15, зважаючи не те, що ТОВ «Логіст-Хім» до матеріалів справи № 808/6031/15 не було надано доказів відкриття провадження у справі за позовом останнього до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China, при цьому згідно пояснень представника позивача ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.2015 скасовано ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2015 про повернення позовної заяви та питання про відкриття провадження у справі передано на новий розгляд до суду першої інстанції, однак ухвали про відкриття провадження у такій справі позивач станом на час проведення судового засідання по розгляду позову у справі № 808/6031/15 не мав, за наведених обставин Запорізький окружний адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки станом на дату настання граничного терміну надходження товару (05.03.2015) по передоплаті, здійсненій 05.12.2014 в сумі 4125,00 дол. США, була відсутня ухвала суду про відкриття провадження у справі за позовною заявою резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, висновок ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя про порушення позивачем термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності є правильним, позивачу правомірно нарахована пеня в сумі 11617,39 грн., а відтак, податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № в цій частині визнано судом правомірним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленою постановою Запорізького окружного адміністративного суду обставини обґрунтованості та правильності нарахування податковим повідомленням - рішенням від 07.07.2015 № пені в сумі 11617,39 грн. за прострочення термінів розрахунків за імпортним контрактом, а також ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15 р. - неправомірність ухвали суду першої інстанції від 10.04.15 р. у справі № 334/2832/15-ц. При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

В подальшому, як встановлено судом за матеріалами господарської справи, позивачем було сплачено в добровільному порядку 11.03.16р. нараховану пеню в сумі 11617,39 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку по рахунку ТОВ «Логістик-Хім» за 11.03.16 р.

При цьому як вбачається з позовної заяви, внаслідок не вирішення Ленінським районним судом м. Запоріжжя питання про відкриття провадження у справі за позовом ТОВ «Логістик-Хім» до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China, ОСОБА_1 про примусове виконання обов'язку в натурі та стягнення неустойки у встановлений законодавством строк, Запорізький окружний адміністративний суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачу пені в сумі 11617,39 грн.

Тобто за твердженням позивача, прийняття Ленінським районним судом м. Запоріжжя 10.04.15 р. у справі № 334/2832/15-ц протиправної ухвали про повернення позовної заяви позивачу відповідно до п.4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України та не вирішення питання про відкриття провадження у справі у встановлений законом строк після скасування апеляційною інстанцією ухвали від 10.04.15 р., на думку позивача, спричинило застосування податковою інспекцією штрафних санкцій в сумі 11617,39 грн. та подальшого визнання правомірності їх нарахування судом, відтак внаслідок сплати останніх позивачу завдано матеріальної шкоди у вказаній сумі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя - ухвалою від 10.04.15 р. у справі № 334/2832/15-ц, скасованою ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15 р., якою також вирішення питання про відкриття провадження у справі передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а також протиправною бездіяльністю щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі станом на 15.06.15 р. судом першої інстанції, внаслідок чого, позивачем було сплачено нараховану ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя пеню в сумі 11617,39 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 11617,39 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та бездіяльністю Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зауважує, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди у формі нарахованої та сплаченої пені, зазначаючи при цьому, що у випадку неприйняття Ленінським районним судом м. Запоріжжя протиправної ухвали від 10.04.15 р. та відкриття провадження у справі у встановлений строк до 15.06.15 р. після скасування вказаної ухвали ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15 р. було б прийнято рішення про відкриття провадження у справі у встановлений законом строк та позивачу не була б нарахована пеня в сумі 11617,39 грн.

Суд зазначає, що Запорізьким окружним адміністративним судом при розгляді справи № 808/6031/15 про оскарження винесених третьою особою податкових повідомлень - рішень досліджувалось питання в частині правомірності нарахування податковою інспекцією позивачу за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД пені в сумі 16478,89 грн. податковим повідомленням - рішенням від 07.07.15 р. № , останнє в цій частині було визнано неправомірним та, відповідно, скасовано.

В свою чергу адміністративним судом в задоволенні позовних вимог ТОВ «Логіст-Хім» в частині визнання протиправним податкового повідомлення - рішення від 07.07.15р. № щодо нарахування пені в сумі 11617,39 грн. відмовлено з огляду на відсутність на час винесення постанови від 24.11.15 р. доказів наявності ухвали суду про відкриття провадження у справі за позовною заявою резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами.

Відтак, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.15р. у справі № 808/6031/15, яка набрала чинності, в частині податкового повідомлення - рішення № від 07.07.15 р. щодо нарахування 11617,39 грн. пені приймалася на підставі поданих сторонами та наявних у справі доказів, у переліку яких не значилася ухвала про відкриття провадження у справі, за якою резидент звернувся до суду з позовом про стягнення з нерезидента заборгованості за експортно - імпортним контрактом, і факт наявності якої мав бути розцінений судом в якості підстав для зупинення строків, передбачених статтями 1 і 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Таким чином Запорізький окружний адміністративний суд та Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Запоріжжя при прийнятті постанови від 24.11.15 р. та спірного повідомлення - рішення № від 07.07.15 р. відповідно керувалися обставинами, наявними на час вчинення відповідних дій.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначена підвідомчість справ господарським судам. Відтак спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 12 Господарського процесуального кодексу України.

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" (далі - Постанова № 10)).

Пунктом 2 постанови № 10 передбачено, що господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно пункту 3.1 постанови № 10 господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

-участь у спорі суб'єкта господарювання;

-наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. Постанови № 10).

Відповідно до ст. 4 Господарського кодексу України не є предметом регулювання цього кодексу адміністративні та інші відносини управління за участі суб'єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб'єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно - господарських повноважень щодо суб'єкта господарювання.

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відтак з огляду на визначену законодавством компетенцію господарських судів останні не наділені правом визначати наявність або відсутність порушень в сфері оподаткування та відповідно, вирішення спорів за участю органів Державної фіскальної служби, зокрема, розгляду питань щодо правомірності винесення ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя оскарженого податкового повідомлення - рішення № від 07.07.15р. в частині нарахування пені в сумі 11617,39 грн. за умови скасування неправомірно винесеної ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.15 р., наявність якої зумовила винесення рішення суду про правомірність нарахування позивачу пені, а також кваліфікації нарахованої ДПІ та сплаченої позивачем в добровільному порядку пені відповідно як збитки.

Поряд із цим суд зауважує, що виключно судом адміністративної юрисдикції має бути встановлений факт наявності або відсутності підстав для скасування податкового повідомлення - рішення № від 07.07.15 р. в частині нарахування пені в сумі 11617,39 грн., тобто, наявність обставин скасування неправомірної ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.15 р. постановою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.15 р. може бути підставою для звернення позивача як суб'єкта адміністративного оскарження до відповідного адміністративного суду з вимогами про перегляд постанови суду від 24.11.15 р. у справі № 808/6031/15 за нововиявленими обставинами, та дослідження правомірності винесення ДПІ у Заводському районі м.Запоріжжя оскарженого податкового повідомлення - рішення № від 07.07.15 р. в частині нарахування пені в сумі 11617,39 грн., правом встановлення якої господарський суд не наділений.

Окрім цього, відповідно до приписів ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При цьому завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим та органів місцевого самоврядування як діяння можуть мати різноманітні види та форми, зокрема, ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин вимагається активність, і неприйняття необхідних мір, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

В свою чергу суд зауважує, якщо шкода завдається не в сфері адміністративно-владних відносин, а в сфері господарської або технічної діяльності органів державної влади, влади Автономної республіки Крим та органів місцевого самоврядування, вона відшкодовується не за правилами статті ст. 1173 Цивільного кодексу України, а на загальних підставах згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Отже виходячи з положень ст 56 Конституції України, ст. 1173 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень відшкодовується державою за рахунок державного бюджету.

Окрім того, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України, яка визначена позивачем відповідачем у даному спорі, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

При цьому відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, здійснюється за рахунок державного бюджету, а не за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Отже, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

В свою чергу згідно приписів ст. 24 ГПК України господарський суд за наявності достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

За таких обставин суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом правомірно визначено відповідачем у даному спорі Державну казначейську службу України, через яку в разі наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Проте формулюючи позовні вимоги та звертаючись до суду з даним позовом позивачем не визначено іншого співвідповідача, тобто державного органу, діями чи бездіяльністю якого завдано шкоду позивачу. В свою чергу доказів наявності клопотання позивача про залучення до участі у справі іншого, окрім Державної казначейської служби України відповідача, матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відтак, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а також не підтверджено наявними матеріалами справи факт завдання позивачеві шкоди неправомірними діями або бездіяльністю державного органу, зважаючи на відсутність складових цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків, зокрема, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою (діями та бездіяльністю) Ленінського районного суду м. Запоріжжя та наявністю заявленої до відшкодування позивачем шкоди, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій державного органу та завдання такими діями шкоди позивачеві, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Логіст-Хім» має бути відмовлено.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу державної влади, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється, отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 13 липня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон