КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа№ 910/2235/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від Антимонопольного комітету України: Новицький М.З.- представник за довіреністю,

Від Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт": Павлік І.П. - представник за довіреністю,

Від Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві позивача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт"

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 року

скаржник (боржник) Публічне акціонерне товариство "Київський річковий порт"

стягувач Антимонопольний комітет України

суб'єкт оскарження Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про скарга відповідно до ст. 121-2 ГПК України (ВП 49838951)

у справі № 910/2235/14

за позовом Антимонопольного комітету України

до Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт"

про стягнення 4 400 000,00 грн. та про зобов`язання Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" виконати пункт 2 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 13.02.2013 р. № 92-р

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/2235/14 позов Антимонопольного комітету України до Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" задоволено повністю.

15.12.2014 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/2235/14 видано накази про:

- стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" штрафу у розмірі 2 199 000,00 грн. та пені у розмірі 2 200 000,00 грн., зарахувавши зазначені суми в доход загального фонду Державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків по коду класифікації доходів бюджету 21081100 (символ звітності 106);

- стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" судового збору в розмірі 74298,00 грн., який підлягає зарахуванню за реквізитами, передбаченими для справляння судового збору за подачу позовної заяви до Господарського суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 року у справі № 910/2235/14 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 р. у справі № 910/2235/14 - без змін, матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва.

02.03.2015 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/2235/14, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2015 року, видано наказ про:

- зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (04071, м. Київ, вул. Верхній вал, буд. 70; ідентифікаційний код 03150071) виконати пункт 4 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 13.02.2013 № 92-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі № 243-26.13/133-11, а саме: припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначеного в пункті 2 вказаного рішення, яке полягає у розташуванні понтонів біля причалів №№ 7-14, крім №№ 8, 9 причалів, пасажирської причальної набережної, розташованої на вул. Набережно-Хрещатицька у місті Києві, та здачу її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Річкове пасажирське екскурсійне агентство" (згідно з договором від 01.04.2011 № 4411).

15.04.2016 року до Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (надалі - скаржник) надійшла скарга (в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України) від 30.03.2016 року, в якій скаржник просив суд:

- визнати дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951 протиправними;

- визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо ненадання відповіді на заяву Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 11.03.2016 року про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 у виконавчому провадженні ВП №49838951 протиправною;

- визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо нескасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 у виконавчому провадженні ВП №49838951 протиправною;

- визнати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951, винесену Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, недійсною.

Обґрунтовуючи вказану вище скаргу, боржник зазначив, що в спірному виконавчому провадженні (ВП №49838951) при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року № 910/2235/14 про стягнення штрафу у розмірі 2 199 000,00 грн. та пені у розмірі 2 200 000,00 грн., реальне виконання рішення суду, на думку скаржника, не може бути здійснено за рахунок майна боржника, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі №910/2235/14, на підставі якого було винесено вищевказаний наказ, було чітко визначено порядок його виконання, а саме: стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт", з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, штраф у розмірі 2 199 000,00 грн. та пеню у розмірі 2 200 000,00 грн., зарахувавши зазначені суми в доход загального фонду Державного бюджету України на рахунок відповідного управління Державної казначейської служби України за місцезнаходженням платника податків по коду класифікації доходів бюджету 21081100 (символ звітності 106).

Таким чином, скаржник вважає, що виконання наказу Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 року № 910/2235/14 має відбуватися лише за рахунок коштів боржника, розміщених на його рахунках, а не за рахунок майна боржника, у зв'язку з чим, 11.03.2016 року боржник звернувся до Відділу із заявою, в якій просив скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951.

Проте, заява скаржника розглянута не була, відповідь скаржнику не надано, жодних дій щодо скасування оскаржуваної постанови Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві вчинено не було.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 року скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України) від 30.03.2016 року у справі № 910/2235/14 відхилено повністю.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду, Публічне акціонерне товариство "Київський річковий порт" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у скарзі від 30.03.2016 року.

Антимонопольним комітетом України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про відхилення скарги Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України) від 30.03.2016 року, враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом Олегом Ярославовичем (далі - державний виконавець) на підставі ст.ст. 17, 19, 21, 25, 31 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусовому виконання вищевказаного виконавчого документа (ВП № 49838951), надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду.

За приписами ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Встановлено, що у строк, наданий державним виконавцем для самостійного виконання рішення суду, боржником останнє не виконано, інформації про причини невиконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві не надано, державний виконавець, керуючись ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність" та ст.ст. 11, 52 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову від 15.02.2016 про арешт коштів боржника.

Крім того, 15.02.2016 року державним виконавцем на підставі ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику (ПАТ "Київський річковий порт") у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 4 838 900,00 грн.

Встановлено, що 11.03.2016 року Публічне акціонерне товариство "Київський річковий порт", керуючись ст. 12, 83 Закону України "Про виконавче провадження", звернулось до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Відділ) із заявою, в якій просило скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951 (далі - заява від 11.03.2016).

Оскільки, станом на 30.03.2016 року Відділом не було вчинено дій щодо скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року, боржник звернувся до Господарського суду міста Києва з даною скаргою.

За приписами п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частинами 2, 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що враховуючи наведені норми Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951 діяв виключно в межах наданих йому повноважень, відповідно до чинного законодавства України.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про списання коштів на виконання наказу суду та виконання рішення суду у справі № 910/2235/14 з огляду на незначний розмір списаних коштів у порівнянні із розміром суми до стягнення з відповідача за наказом суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для визнання дій Відділу щодо винесення оскаржуваної постанови протиправними, рівно як і для визнання оскаржуваної постанови недійсною.

Стосовно вимог скарги в частині визнання протиправною бездіяльності Відділу щодо ненадання відповіді на заяву Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" від 11.03.2016 року про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951, судова колегія, також, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги скаржника, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту заяви боржника від 11.03.2016 року, вона подана на підставі ч. 2 ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 2 ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, строк для вчинення начальником відділу відповідних дій у Законі України "Про виконавче провадження" не встановлено, тобто фактично не обмежено часовими межами.

Судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника на встановлений іншими законами строк для надання відповіді на звернення підприємств, оскільки рішення господарського суду, що набрало законної сили, виконується у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження"), а звернення скаржника в спірному випадку (заява від 11.03.2016) фактично стосується виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ненадання Відділом відповіді на заяву від 11.03.2016 року станом на час судового розгляду скарги не може вважатись протиправною бездіяльністю суб'єкта оскарження.

Крім цього, скарга боржника в частині вимог скаржника про визнання протиправною бездіяльності Відділу щодо нескасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 у виконавчому провадженні ВП №49838951, не вбачає підстав для задоволення, з огляду на наступне.

В силу ч. 2 ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" начальник відділу має право скасувати постанову, винесену у виконавчому провадженні державним виконавцем, лише у разі, якщо вона суперечать вимогам закону.

Як встановлено вище, оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року у виконавчому провадженні ВП №49838951 винесена державним виконавцем відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Натомість, скаржником не надані суду докази виконання ним в повному обсязі рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 року у справі № 910/2235/14 на підставі Наказу від 15.12.2014 року у справі № 910/24315/15, у зв'язку з чим також відсутні підстави для скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.02.2016 року.

Статтею 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що держаний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Враховуючи встановлене вище, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відділу державної виконавчої служби вчинялись в межах повноважень та у спосіб встановлений Законом, а тому підстав для визнання недійсною постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15.02.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не встановлено.

Відповідно до пункту 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводами апеляційної скарги не спростовані зазначені вище обставини.

Враховуючи встановлене, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, ухвала місцевого господарського суду, якою відхилено скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України) від 30.03.2016 року у справі № 910/2235/14, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 року залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 06.06.2016 року по справі № 910/2235 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/2235/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська