ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.07.2016 Справа № 920/630/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ПТК «Промтехсервіс», м. Київ

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Суми

про стягнення 35 077 грн. 72 коп.

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: Шарикін Ю.В., довіреність № 11-07/16 від 11.07.2016

від відповідача: не прибув

у судовому засіданні брала участь секретар с/з Н.М. Мітіна

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основної заборгованості у розмірі 32 200 грн. 00 коп., що є передоплатою за поставку матеріалів, виготовлення та монтаж конструкцій на виконання умов укладеного між сторонами договору № 15/03/16-5 від 15.03.2016, а також 2 104 грн. 92 коп. пені, 193 грн. 20 коп. 3% річних, 579 грн. 60 коп. інфляційних втрат, 1 378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, 6 000 грн. 00 коп. витрат за послуги адвоката.

У дане судове засідання представник позивача подав заяву № 11-07/16-1 від 11.07.2016, в якій зазначає, що відповідач частково сплатив суму основного боргу, а тому зменшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 200 грн. 00 коп. основного боргу, 2 104 грн. 92 коп. пені, 193 грн. 20 коп. 3% річних, 579 грн. 60 коп. інфляційних втрат, 1 378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, 6 000 грн. 00 коп. витрат за послуги адвоката. Вказана заява, у відповідності до вимог ст. 22 ГПК України, прийнята судом до розгляду.

Представник відповідача у дане судове засідання не з`явився, проте надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що передоплата за поставку матеріалів, виготовлення та монтаж конструкцій на виконання умов укладеного між сторонами договору № 15/03/16-5 від 15.03.2016 в сумі 32 200 грн. 00 коп. повністю повернута позивачу, на підтвердження чого надає платіжні доручення. Крім того, відповідач заперечує проти нарахування позивачем пені, оскільки відсутня заборгованість, а також проти нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки у відповідача були відсутні грошові зобов`язання перед позивачем. Також відповідач у відзиві заперечує проти стягнення з нього витрат позивача на оплату послуг адвоката, оскільки, на його думку, вони є неспіврозмірними.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

15.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПТК «Промтехсервіс» (позивач, замовник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, виконавець) було укладено договір № 15/03/16-5, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виготовити, здійснити поставку та монтаж конструкцій (вироби) відповідно до технічного завдання, затвердженим позивачем (додаток № 1), а позивач зобов`язався прийняти та оплатити роботу виконавця відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 2.1. базова сума даного договору становить 46 000 грн. 00 коп., у т.ч. ПДВ 20%, що становить 7 666 грн. 67 коп.

Згідно п. 4.1.1. замовник після підписання даного договору сплачує передоплату у розмірі 32 200 грн. 00 коп., у т.ч. ПДВ 20%, що становить 5 366 грн. 67 коп.

Залишок суми договору, у відповідності до п. 4.1.2, замовник сплачує протягом 3 банківських днів після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до п. 3.1., термін виконання предмету даного договору, при умові виконання замовником п. 4.1.1 становить: поставка матеріалів - 10 робочих днів; виготовлення - 10 робочих днів; монтаж конструкцій - 1 робочий день.

На виконання п. 4.1.1. договору, відповідачем від позивача було отримано 15.03.2016 передоплату у розмірі 32 200 грн. 00 коп., у т.ч. ПДВ 20%, що становить 5 366 грн. 67 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 129 від 15.03.2016.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не здійснив поставку матеріалів, виготовлення та монтаж конструкцій.

Як встановлено судом, оскільки умовами п. 3.1. договору загальний термін виконання робіт становить 21 робочий день, то останній день для виконання робіт за умовами укладеного між сторонами договору є 13.04.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2016 відповідач письмово повідомив замовника про те, що терміни монтажу конструкцій переносяться на 10 робочих днів у зв'язку із тимчасовою затримкою надходження від постачальника необхідних комплектуючих.

Листом від 23.05.2016 за № 103 позивач звернувся до відовідача із вимогою повернути попередню оплату у розмірі 32 200 грн. 00 коп. у зв'язку із невиконанням договору протягом одного банківського дня.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Договір № 15/03/16-5 від 15.03.2016, який по своїй правовій природі є договором підряду, підписаний представником позивача та відповідачем особисто, скріплений печатками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

Відповідно до приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У листі від 18 лютого 2013 року № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду», Вищим господарським судом України надано наступний висновок: «Згідно з ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитись від договору підряду, виплативши підряднику плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Таким чином, законом замовнику надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення роботи, і встановлене цією нормою право не може бути обмежене. Частиною 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тож, якщо замовник відмовився від договору на підставі ст. 849 ЦК України, надіславши підряднику лист-вимогу про розірвання договору підряду, то така одностороння відмова від договору не потребує узгодження з підрядником, і договір є припиненим.»

Оскільки позивачем у вимозі від 23.05.2016 щодо повернення передоплати не ставилося питання щодо розірвання та/або припинення договору, то укладений між сторонами договір № 15/03/16-5 від 15.03.2016 продовжує діяти, а внесення позивачем передоплати за поставку матеріалів, виготовлення і монтаж конструкцій передбачено його умовами (п. 4.1.1), тому у виконавця не виникло обов'язку щодо повернення коштів у зазначеній у вимозі строк.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку вимоги щодо повернення попередньої оплати без розірвання договору та припинення зобов'язань виконавця, є односторонніми та порушують права останнього, а тому суд приходить до висновку про неправомірність позовних вимог в частині повернення відповідачем передоплати.

У судове засідання представник позивача подав заяву № 11-07/16-1 від 11.07.2016, в якій зазначає, що відповідач частково сплатив суму основного боргу, а тому зменшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 200 грн. 00 коп. основного боргу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було повернуто позивачу попередню оплату у повному обсязі в сумі 32 200 грн. 00 коп. декількома платежами, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 1275 від 17.06.2016 на суму 12 000 грн. 00 коп., № 1276 від 24.06.2016 на суму 10 000 грн. 00 коп., № 1280 від 01.07.2016 на суму 10 000 грн. 00 коп., № 1284 від 05.07.2016 на суму 200 грн. 00 коп. Тобто на день розгляду справи судом взагалі відсутня заборгованість відповідача перед позивачем, всупереч твердженням позивача про залишок в 200 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання зобов`язань міститься в статті 526 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості.

Крім цього, позивачем заявлені вимоги по стягненню з відповідача пені в сумі 2 104 грн. 92 коп.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи, що у відповідача не виникало грошового зобов'язання перед позивачем, а також той факт, що внесення позивачем передоплати передбачено умовами укладеного між сторонами договору, а вимога про повернення авансу без розірвання договору та припинення зобов`язань між сторонами є протиправною, у позивача відсутні підстави для нарахування відповідачу пені та пред'явлення вимоги щодо її сплати, тому суд відмовляє і у даній частині позовних вимог.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 193 грн. 20 коп. 3% річних та 579 грн. 60 коп. інфляційних втрат. В обґрунтування даної частини позовних вимог, позивач посилається на ст. 625 ЦК України.

Так, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто норми статті 625 ЦК України застосовуються лише за невиконання боржником грошового зобов`язання.

Обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням). На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України (постанова Верховного суду України від 16.09.2014 № 921/266/13-г/7, інформаційний лист Вищого господарського суду України від 27.10.2014 № 01-06/1666/14).

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення сум авансу та завдатку, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав (п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Крім того, п. 6.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених статтею 536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми.

Таким чином, у даному випадку позивач мав застосовувати положення статті 536 ЦК України, якою передбачена сплата процентів за користування чужими грошовими коштами.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів річних та інфляційних втрат у розумінні статті 625 ЦК України.

Як встановлено судом, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір та витрати позивача на оплату послуг адвоката покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 19.07.2016

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД