ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р. Справа № 922/4070/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників сторін:

прокурор військової прокуратури не зявився;

прокурор сил АТО ОСОБА_1;

1-й позивач - ОСОБА_2;

2-й позивач ОСОБА_3;

1-й відповідач ОСОБА_4;

2-й відповідач не зявився;

третя особа ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ Укрсоцбанк (вх. №908Х/1-35) та ТОВ Еко-Комуненерго (вх. №909Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 14 вересня 2015 року по справі

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі позивачів:

1. Державного концерну Укроборонпром, м. Київ;

2. Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева, м. Харків

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Комуненерго, м. Харків;

2. Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самоітінйих вимог на предмет спору на стороні першого відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Лакро, м. Харків

про визнання права власності та витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14 вересня 2015 року по справі (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено в повному обсязі. Визнано за державою Україна в особі Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) право власності на нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Витребувано нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, від Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Комуненерго (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ), зобовязавши останнє передати обєкт нерухомості державному підприємству Завод імені ОСОБА_6 (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Стягнуто з Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 913,50 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Стягнуто з Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 913,50 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Комуненерго" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 36.540,00 грн. судового збору за позовну заяву.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 36.540,00 грн. судового збору за позовну заяву.

Перший відповідач - ТОВ Еко-Комуненерго з рішенням суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Другий відповідач - Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк з рішенням суду також не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Державне підприємство Завод ім. В.О. Малишева надало пояснення, в яких просило суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а скарги ПАТ Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю Еко-Комуненерго надало додаткові пояснення, в яких просило задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати рішення господарського суду, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Через канцелярію суду надійшла заява ТОВ Лакро, в якій товариство зазначає, що 19.05.2016 року ТОВ Лакро та ФК Горизонт було укладено договори про відступлення частини прав вимоги за договором кредиту №805/13/18-5/8-848 від 22.09.2008 року, договором поруки №3/2016-ДП та про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №805/13/18-5/8-846 від 22.09.2008 року.

Вважає, що ТОВ Лакро за вищенаведеним договором відступлення та договором поруки набуло прав вимоги щодо стягнення заборгованості за договором кредиту №805/6/18/8-116 від 22.09.2008 року з ТОВ Еко-Комуненерго та набуло прав іпотекодержателя в обсязі та на умовах Договору іпотеки №805/13/18-5/8-846 від 22.09.2008 року.

У звязку з чим, на думку товариства, існують підстави для вступу ТОВ Лакро у справу, оскільки рішення може вплинути на його права та обовязки і просить залучити товариство до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - ТОВ Еко-Комуненерго.

У відповідності до статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, користуються процесуальними правами i несуть процесуальні обов'язки сторін, крім права на зміну підстави i предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову.

На підставі наведених норм, колегія суддів ухвалою від 22.06.2016 року задовольнила клопотання та залучила ТОВ Лакро до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - ТОВ Еко-Комуненерго.

У судове засідання прокурор військової прокуратури Харківського гарнізону та другий відповідач не зявились.

Через канцелярію суду 29.06.2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» надав клопотання, в якому просив продовжити строк розгляду справи на 15 днів та відкласти розгляд справи.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Колегія суддів, враховуючи викладене, ухвалила клопотання ПАТ «Укрсоцбанк» про відкладення розгляду справи залишити без задоволення.

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до статті 102 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 30.03.2016 року апеляційні скарги були прийняті до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Хачатрян В.С.

У звязку з відпусткою судді Пелипенко Н.М., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 10.05.2016 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко Н.М., суддя Хачатрян В.С.

Пунктом 3.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що у разі зміни складу суду (в тому числі з одноосібного на колегіальний, навіть якщо до складу колегії суддів входить суддя, який раніше одноособово розглядав дану справу), спочатку починається й перебіг строку вирішення спору.

Отже, кінцевим строком є 10.07.2016 року.

На підставі чого, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання про продовження строку розгляду справи.

Враховуючи те, що явка прокурора військової прокуратури та другого відповідача не була визнана обовязковою, а також те, що їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених учасників процесу за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах доводи, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення, 22.03.2005 року між АКБСР Укрсоцбанк та ДП Завод імені ОСОБА_6 був укладений договір кредиту №805/6/18/6-031. На забезпечення виконання зобовязань ДП Завод імені ОСОБА_6 перед ПАТ Укрсоцбанк за вказаним договором кредиту були укладені іпотечні договори від 30.01.2006 року №805/13/26/6-130, від 22.03.2006 року №805/13/26/6-408, від 19.08.2006 року №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006 року №805/13/26/6-2050.

Предметом вказаних іпотечних договорів була передача ДП Завод імені ОСОБА_6 в іпотеку в забезпечення зобовязань перед АКБСР Укрсоцбанк по укладеним кредитним договорам прав на нерухоме майно, в т.ч. нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17.323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.07.2007 року у справі №21/235-07 (т.ІІ а.с.103-110) у звязку з невиконанням ДП Завод імені ОСОБА_6 своїх кредитних зобовязань перед банком за названим договором кредиту в порядку ст. 38 ЗУ Про іпотеку було звернено стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126. Підставою ухвалення вказаного рішення крім іншого, стали іпотечні договори від 30.01.2006р. №805/13/26/6-130, від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408, від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006р. №805/13/26/6-2050.

На виконання вищезазначеного рішення суду 22.09.2008 року між АКБ СР Укрсоцбанк в особі Харківської обласної філії АКБСР Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером 4020, та зареєстрований у встановленому чинним та той час законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 29.09.2008р., №20392003, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Реєстраційною службою ХМУЮ Харківської області №21044150 (т. І а.с. 85-88, т. ІІ а.с. 143, 144, відповідно).

Оплата за вказане майно була здійсненна відповідачем-1 ТОВ Еко-Комуненерго на користь позивача-2 ДП Завод імені ОСОБА_6 платіжними дорученнями доручення від 23.09.2008р. №3 на суму 27.925.000,00 грн. та від 23.09.2008 р. №7 на суму 2.075.000,00 грн., (т. І а.с. 104, 105).

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.03.2015 року у справі №910/25071/14 визнано недійсними іпотечний договір від 19.09.2006 року №805/13/26/6-1492, укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" та ДП "Завод імені ОСОБА_6".

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 року у справі №5023/7457/11 (н.р. 60/318-10), визнано недійсним іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 укладений між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та АКБСР "Укрсоцбанк", додатковий договір від 31.05.2006р. № 1, додатковий договір від 27.12.2006 року №2 та додатковий договір від 17.07.2008 року №3.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з наступного.

Право власності, відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЗУ "Про іпотеку" (у редакції чинній на момент укладання договору іпотеки) предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об'єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Продаж предмета іпотеки, що є об'єктом права державної чи комунальної власності, здійснюється з урахуванням вимог законів України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію") та "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва". Забороняється передача в іпотеку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Відповідно до Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (в редакції чинній на момент укладення договору) ДП "Завод ім. В.О. Малишева" включено до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, завод входить до вказаного переліку з моменту прийняття вказаного закону і по день винесення даного рішення. Тобто, все майно, закріплене за ДП "Завод ім. В.О. Малишева", не підлягає приватизації.

Порушення наведених законодавчих заборон, допущені відповідачем-2 АКБСР Укрсоцбанк та позивачем-2 ДП Завод імені ОСОБА_6 під час укладення іпотечного договору від 19.09.2006 року №805/13/26/6-1492, іпотечного договору від 22.03.2006 року №805/13/26/6-408 стали підставою для визнання названих іпотечних договорів та додаткових договорів до них недійсними рішеннями господарського суду м. Києва від 12.03.2015 року у справі №910/25071/14 та рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 року у справі № 5023/7457/11.

Наслідки недійсності правочинну визначені ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Тобто, наслідком недійсності іпотечного договору від 19.09.2006 року №805/13/26/6-1492, іпотечного договору від 22.03.2006 року №805/13/26/6-408 №805/13/26/6-1492 є те, що вони не створили жодних юридичних наслідків. Зокрема, вони не утворили у АКБСР Укрсоцбанк прав іпотекодержателя на спірне майно, в т.ч. не утворили прав на примусовий продаж цього майна.

Згідно статті 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Факт належності права власності на спірне майно нежитлову будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, станом на момент укладення недійсних іпотечних договорів Державі Україна (користувач ДП Завод ім. В.О. Малишева) підтверджується наявними у справі доказами (т.І а.с. 30, 161) і не заперечується сторонами.

Таким чином, враховуючи нікчемність іпотечних договорів, а також те, що Держава Україна в особі органів уповноважених здійснювати розпорядження спірним рішенням про продаж цього майна не приймала, Держава Україна станом на сьогодні і залишається власником спірного майна.

Нормами статті 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У звязку з чим, суд першої інстанції у рішенні дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених прокурором позовних вимог про визнання права власності на спірне майно.

Стосовно позовних вимог про витребування майна з володіння відповідача-1 слід зазначити наступне.

Статтею 658 Цивільного кодексу України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У відповідності до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтею 330 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

З наведених норм вбачається, що добросовісний набувач це особа набувач майна за відплатним договором, який не знав і не міг знати про відсутність прав на відчуження майна в особи, яка здійснила його відчуження. У такого добросовісного набувача на підставі статті 330 Цивільного кодексу України може виникнути право власності на спірне майно за умови, якщо майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №519 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Колегія суддів підтримує висновок суду попередньої інстанції, що відповідач-1 ТОВ Еко-Комуненерго вжив усіх заходів для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна, а саме, відповідач-1 ТОВ Еко-Комуненерго, укладаючи договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року, діяв добросовісно та із додержанням вимог чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини.

Оскільки, станом на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року іпотечні договори від 22.03.2006 року №805/13/26/6-408 та від 19.08.2006 року №805/13/26/6-1492, на підставі яких був укладений договір купівлі продажу, недійсними визнані не були.

Іпотечний договір від 22.03.2006 року №805/13/26/6-408 було посвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 р/№ 061.

Іпотечний договір від 19.08.2006 року №805/13/26/6-1492 було посвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 р/№3382.

Іпотеки були зареєстровані в держаному реєстрі іпотек.

Продаж нежитлової будівлі літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126 вчинявся на підставі рішення господарського суду Харківської області 18.07.2007 року у справі рішенням №21/235-07, яке набрало законної сили і не було скасоване.

Укладення договору купівлі продажу також відбувалося із додержанням усіх вимог, встановлених чинним законодавством для такого роду договорів.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за реєстровим номером 4020. Як свідчить посвідчувальний напис приватним нотаріусом було встановлено особи громадян, які підписали договір їх дієздатність, правоздатність, та дієздатність АКБСР Укрсоцбанк, повноваження представників, належність відчужувану відповідного майна було перевірено. Договір був зареєстрований у встановленому чинним та той час законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 29.09.2008 року, №20392003, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Реєстраційною службою ХМУЮ Харківської області №21044150 (т. І а.с. 85-88, т. ІІ а.с. 143, 144, відповідно).

Набувач спірного майна ТОВ Еко-Комуненерго зі свого боку виконав усі встановлені чинним законодавством вимоги для того, щоб переконатися у наявності у відчужувача прав на відчуження майна нежитлової будівлі літ. Р/1-7 загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126. Тому, є добросовісним набувачем вказаного майна.

Однак, ТОВ Еко-Комуненерго право власності на майно, що є предметом договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року не набуло, адже таке право виникає у добросовісного відповідача лише за умови, якщо власник не має права вимагати його повернення, як-то передбачено у статті 658 Цивільного кодексу України.

Проте, у даному випадку власник Держава Україна в особі позивачів має право вимагати від відповідача-1 повернення спірного майна. Таке право ґрунтується на нормах ст. 388 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача в т.ч. у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У даному разі, місцевим судом встановлено, що спірне майно належить державі Державі Україна (користувач ДП Завод ім. В.О. Малишева) та у відповідності до Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації відноситься до майна, яке не підлягає приватизації.

На момент укладення відповідних іпотечних договорів, які визнані судом недійсними, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна від 22.09.2008 року, а також станом на даний час до вказаного переліку відповідні зміни не вносились.

Отже, Держава Україна своєї згоди на вибуття спірного майна зі своєї власності не надавала.

Не приймає суд твердження відповідача-1 про те, що заборона приватизації об'єктів, що включені до переліку у відповідності до Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, розповсюджується на те майно, що належить до складу цілісного майнового комплексу таких об'єктів, і якщо таке майно має загальнодержавне значення.

У відповідності до листа - звернення ДП Завод імені ОСОБА_6 від 22.12.2004 №320/11 Міністерство промислової політики України затвердило додатковий Перелік майна, що не включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, що не підлягає приватизації, що передбачений додатком № 2 до Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, в тому числі казенних підприємств, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 05.05.2001р. №787 21.01.2005. До вказаного Переліку було включено і нежитлову будівлю Лабораторного корпусу, літ. Р/1-7, що знаходиться за адресою: Україна, м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Тому, як вважає відповідач-1 оскільки нерухоме майно, що є предметом оспорюваного іпотечного договору, не входило до складу цілісного майнового комплексу ДП Завод ім. В. О. Малишева, тобто таке майно не було об'єктом державної власності, що має загальнодержавне значення, то передача такого нерухомого майна в іпотеку, за наявності відповідної згоди органу державної влади, якому надано владні управлінські функції відносно майна державного підприємства, не порушує на думку відповідач -1 вимог Закону України Про іпотеку, Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Однак, з таким твердженням колегія суддів не погоджується, оскільки ч. 2 ст. 14 Закону України Про іпотеку та Переліком затвердженим Законом України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації встановлена пряма заборона на передачу в іпотеку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, а даному випадку ДП Завод ім. В.О. Малишева, а належність чи неналежність Лабораторного корпусу до цілісного майнового комплексу ДП Заводу ім. В.О. Малишева не впливає на заборону передавати таке майно в заставу.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України Про іпотеку у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном за згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку.

Водночас, включення підприємства до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого відповідним Законом України, не є обмеженням правомочності розпорядження майном згодою власника, яке може бути зняте шляхом надання такої згоди.

Так, суб'єктам, що здійснюють функції власника від імені держави, законодавством не надано повноважень на прийняття рішення щодо передачі такого майна в іпотеку в умовах існування законодавчо встановлених обмежень.

Вказані заборони, встановлені Законом України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (заборона приватизації відповідного майна) та Законом України Про іпотеку (заборона передачі згаданого майна в іпотеку), можуть бути зняті лише за умови внесення відповідних змін до названих законів.

Відповідно до листа №10/7-1-110 від 21.01.2005 року Міністерство зобов'язало керівника ДП Завод ім. В.О. Малишева внести відповідні зміни до Переліку майна, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, яке не підлягає приватизації та подати його на затвердження до Міністерства.

Однак, зміни до переліку майна, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, яке не підлягає приватизації не вносилися та не подавалися на затвердження до Міністерства промислової політики.

Тому, спірна будівля не виключалася із цілісного майнового комплексу і посилання відповідачів на факт її виключення зі складу цілісного майнового комплексу підприємства на підставі листа Міністерства промислової політики №10/7-1-110 від 21.01.2005р. не відповідають дійсності.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, на підставі п. 3 ч. 1 статті 388 Цивільного кодексу України це майно може бути витребуване в т.ч. і у добросовісного набувача, яким є відповідач-1 у справі ТОВ Еко-Комуненерго.

Щодо посилання у апеляційних скаргах скаргу ПАТ Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго,слід зазначити, що в п. 2.15 Постанвои Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними» зазначається, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обовязок повернення майна за цим право чином. У звязку з чим, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних право чинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано у особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387-390 глави 83 Цивільного кодексу України. Зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу ч. 5 ст. 12 названого Кодексу презюмується».

В матеріалах справи містяться докази визнання недійсними іпотечних договорів, на підстав яких відбулось відчуження спірної будівлі центральної заводської лабораторії та майно вибуло із державної власності в приватну.

В Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №11 прямо вказано про те, що наступні правочини щодо відчуження майна визнавати недійсними не має потреби. Майно витребовується у нового власника в порядку ст. 387-390 Цивільного кодексу України.

Аналогічні пояснення містяться в в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: «Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною (першою статті 388 ЦК».

Отже, посилання апелянтів на те, що спірне майно не може бути витребувано в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року, який було укладено після недійсних іпотечних договорів, не визнавався недійсним, є безпідставними та такими, що не можуть братися до уваги.

У відповідності до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження. Частиною першою ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 62 вказаного Закону, реалізація майна, на яке звертається стягнення, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Натомість, в даному разі обставини справи свідчать, що наказ на виконання рішення господарського суду Харківської області від 18.07.2007р. у справі №21/235-07 не видавався. Відповідно виконавче провадження на виконання цього рішення суду не відкривалось.

За таких обставин твердження про те, що передбачене договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008 року майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень є юридично неспроможними, адже такий порядок в даному випадку не було додержано.

Посилання відповідача-1 на рішення Європейського суду з прав людини в контексті обставин даної справи суд також не може взяти до уваги, враховуючи наступне.

Суть рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства полягає в тому, що порушення з боку органу публічної влади, яке було допущене при укладенні договору щодо майна, не може бути підставою для того, аби позбавити права на це майно особу, яка нічого не порушувала. Інші дві справи ЄСПЛ Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки та Рисовський проти України, як вказує саме ТОВ Еко-Комуненерго, стосується помилки державного органу та наявності вигоди останнього від допущеної помилки.

Однак, наведені правові позиції не можуть бути застосовані до даної господарської справи адже в наразі спірне майно було набуте ТОВ Еко-Комуненерго на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. укладеним не з органом держави, а з іншим субєктом приватного права. При цьому, цей інший приватний субєкт в даному разі виступає не позивачем у справі, який намагається виправити свою помилку, а відповідачем нарівні з іншим контрагентом договору. Тобто, на відміну від справ, які були розглянуті ЄСПЛ контрагент за договором, який став підставою передачі майна відповідачеві-1, відповідач-2 не є є державним органом, який вчинив помилку, і який намагається її виправити. Не одержує він і вигоди від цієї помилки або її виправлення.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі Рисовський проти України відповідач вказує, що неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, є втручанням, яке несумісне із гарантіями, закріпленими в Першому протоколі Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Втім, обставини даної господарської справи свідчать про відсутність будь-якого рішення щодо присудження ТОВ Еко-Комуненерго певного майна.

Отже, відповідачі всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) доказів на спростування підстав позову наведених прокурором та позивачами не надали.

За таких обставин, колегія суддів також вважає, що місцевий суд правомірно визнав позовні вимоги законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно відмови у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, колегія суддів зазначає, господарський суд, на підставі зазначеного, правомірно відмовив у їх задоволенні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що твердження, викладені в апеляційних скаргах, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Еко-Комуненерго та Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14 вересня 2015 року по справі №922/4070/15 залишити без змін.

Стягнути з ПАТ Укрсоцбанк(03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, ) на користь Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 100350 грн.

Стягнути з ТОВ Еко-Комуненерго (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ) на користь Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 100350 грн.

Повний текст постанови по справі підписаний 04.07.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Хачатрян В.С.