КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2016 р. Справа№ 910/1972/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Зінкевич В.В. - за дов.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2016

у справі №910/1972/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про визнання договору № 2609-1 від 26.09.2013 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» (далі, позивач або ТОВ «ВКФ «Велта») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» (далі, відповідач або ТОВ «Мегатрансбудекспо») про визнання недійсним Договору про надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) №2609-1 від 26.09.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016 залучено до участі у справі №910/1972/16 Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі, третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було доведено наявності законодавчих підстав для визнання недійсним Договору про надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 від 26.09.2013.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ВКФ «Велта» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 у справі №910/1972/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що в порушення підпункту 4 пункту 15.10. Статуту ТОВ «Мегатрансбудекспо» та частини 2 статті 98 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів щодо укладення спірного договору позики відповідачем не приймалось. Таким чином, спірний договір позики не відображає волевиявлення загальних зборів ТОВ «Мегатрансбудекспо» щодо умови, яку вищий орган товариства та закон визнав обов'язковою, а саме відчуження 50% майна товариства. Отже, як стверджує апелянт, договір позики укладений директором ТОВ «Мегатрансбудекспо» ОСОБА_3 з перевищенням повноважень, що відповідно до положень частини 1 статті 215 та частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 14.06.2016.

14.06.2016 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу, у яких просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 у справі №910/1972/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» - без задоволення.

У судове засідання, призначене на 14.06.2016, представник третьої особи не з'явився, 07.06.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення у справі та клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

У вказаних поясненнях третя особа зазначила, що ТОВ «Мегатрансбудекспо» не внесене до Державного реєстру фінансових установ та не отримувало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи.

Представник позивача у судове засідання, призначене на 14.06.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представників позивача та третьої особи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 розгляд справи було відкладено на 14.07.2016.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання, призначене на 14.07.2016, знову не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Враховуючи те, що суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає розгляду спору, з огляду на доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» (позичальник) було укладено Договір надання поворотної (строкової) безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 2609-1 (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору позикодавець надає позичальнику поворотну (строкову) безвідсоткову фінансову допомогу. Позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з пунктом 1.2. Договору під поворотною фінансовою допомогою за цим договором розуміється сума коштів, що надійшла позичальнику у користування за цим договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами та є обов'язковою до повернення.

Відповідно до пункту 1.5. Договору поворотна безвідсоткова фінансова допомога надається в межах загальної суми, що становить 21 000 000,00 грн.

Пунктом 3.1. Договору сторони визначили, що поворотна безвідсоткова фінансова допомога надається позичальнику на термін до 31.12.2013 включно.

Відповідно до пункту 3.3. Договору строк, вказаний в пункті 3.1. Договору, може бути продовжений за взаємною згодою сторін в порядку, встановленому чинним законодавством.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2013 внесено зміни до пункту 3.1. Договору та визначено, що допомога надається на термін до 31.12.2014.

Згідно з пунктом 1.6. Договору поворотна безготівкова фінансова допомога надається позикодавцем частинами (траншами) в межах загальної суми договору.

Як свідчать матеріали справи (платіжні доручення № 263 від 26.09.2013 та № 264 від 26.09.2013) відповідачем було перераховано позивачу фінансову допомогу в загальному розмірі 21 000 000,00 грн.

Платіжним дорученням № 12122 від 06.01.2016 позивач здійснив часткове повернення відповідачу фінансової допомоги, перерахувавши кошти в сумі 2 000 000,00 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначає, що відповідно до статей 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику вважається фінансовою послугою; право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надане фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності. Відповідач не є фізичною особою підприємцем, а також не відповідає вимогам, що встановлені законом до фінансової установи і, відповідно, не є фінансовою установою. Оскільки відповідач не є фінансовою установою, він не мав права та дієздатності укладати спірний договір. Крім того, при укладенні спірного договору відповідачем було порушено вимоги власного Статуту, згідно з пунктом 4.1. якого метою Товариства є одержання прибутку, ефективне управління майном та коштами, а також забезпечення суспільних потреб в продукції, роботах та послугах Товариства. Укладення ж договору позики, відповідно до якого відповідачем була надана безоплатна фінансова допомога іншому підприємству, порушує статутну мету діяльності відповідача та його господарську компетенцію.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Загальні підстави визнання угод недійсними та настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у пункті 2.1. Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведена норма не визначає осіб, які можуть бути сторонами договору позики.

Так, позичальником може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

Згідно статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тобто, при наданні в позику грошових коштів може бути отримано прибуток у вигляді відсотків за користування грошовими коштами.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 №477/12351, «Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств» встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Отже, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахування відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Так, умовами договору (пункт 1.3. Договору) передбачено, що поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування коштами не нараховується та не сплачується.

Відповідно до п. 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України (чинної на момент укладення спірного договору) поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Таким чином, не відповідають дійсності твердження позивача, що відповідач не мав права на укладення спірного Договору.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В преамбулі спірного Договору зазначено, що він з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатрансбудекспо» укладений в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту.

Як визначено статтею 154 Цивільного кодексу України, установчим документом акціонерного товариства є статут. Статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу; умови про категорії акцій, що випускаються товариством, та їхню номінальну вартість і кількість; права акціонерів; склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. У статуті акціонерного товариства мають також міститися інші відомості, передбачені законом.

Частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Апелянт посилається на те, що внаслідок укладення Договору директором ТОВ «Мегатрансбудекспо» ОСОБА_3 відбулось відчуження майна на суму, що становить більше 50% майна товариства без рішення загальних зборів, що є порушенням п.п. 4 пункту 15.10. Статуту відповідача.

Зазначені доводи апелянта не приймаються колегією суддів до уваги, враховуючи наступне.

Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до пункту 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, після підписання спірного Договору сторонами було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі підписано додаткову угоду № 1 від 31.12.2013, отримано від відповідача фінансову допомогу в розмірі 21 000 000,00 грн. та в подальшому частково повернуто фінансову допомогу в розмірі 2 000 000,00 грн.

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» також встановлено, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Також, колегія суддів зазначає, що позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання спірного Договору недійсним та правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено позивачу в задоволенні його клопотання про витребування у відповідача первинних документів ТОВ «Мегатрансбудекспо» станом на дату укладення спірного договору, а саме: бухгалтерського балансу за 2012 рік та бухгалтерського балансу за І квартал 2013 року, а також оригіналу протоколу загальних зборів ТОВ «Мегатрансбудекспо» про призначення ОСОБА_3 директором товариства, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки судом встановлено, що спірний Договір позики був схвалений сторонами, а тому документи, витребувати які просив позивач, жодним чином не вплинули б на результат вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Велта» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 у справі №910/1972/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 у справі №910/1972/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1972/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх