РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016Справа №910/10856/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - Товариство) до комунального підприємства "Київпастранс" (далі - Підприємство) про стягнення 2 757,71 грн.

за участі представників:

позивача: не з'явилися,

відповідача: Кайдана О.С., за довіреністю від 6 липня 2016 року № 06-5/579,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2016 року Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Підприємства заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 2 757,71 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач, як юридична особа, працівник якої винний в ДТП, всупереч вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України "Про страхування" ухиляється відшкодувати позивачу шкоду, завдану працівником Підприємства внаслідок ДТП.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 червня 2016 року за вищезазначеним позовом порушено провадження в справі № 910/10856/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14 липня 2016 року.

Представник відповідача у даному судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що в силу приписів пункту 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачем не наведено істотних обставин, відповідно до яких розмір відшкодування за вищезазначеним ДТП має визначатися в рівних частинах між винними особами.

Позивач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвала суду про порушення провадження у даній справі від 13 червня 2016 року надіслана позивачу за адресою, вказаною у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Зазначена ухвала була отримана Товариством 16 червня 2016 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення з підписом уповноваженої особи позивача.

Отже, за змістом вищезазначеної норми позивач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

4 липня 2012 року між Товариством та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-1252/0210, предметом якого є страхування транспортного засобу "ЗАЗ TF 698 К", державний номерний знак НОМЕР_1.

Судом встановлено, що 11 червня 2013 року в місті Києві по вулиці Щербакова сталася ДТП за участі застрахованого автомобіля, під керуванням ОСОБА_3, та тролейбуса, номерний знак НОМЕР_2, власником якого є Підприємство, під керуванням ОСОБА_4 Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією довідки відділу Державної автомобільної інспекції Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві № 9214608.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року в справі № 761/15471/13-п водія тролейбуса, номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 9 липня 2013 року в справі № 761/15474/13-п водія автомобіля марки "ЗАЗ TF 698 К", державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_3 також визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2013 року публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернулося до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу на підставі укладеного між даними суб'єктами господарювання договору страхування.

За умовами договору, враховуючи рахунок-фактуру СТО від 20 червня 2013 року № Е-00000083, позивачем складено страховий акт від 23 серпня 2013 року № ДККА-28146, відповідно до якого Компанія розрахувала та виплатила страхове відшкодування у розмірі 5 515,42 грн. на рахунок СТО застрахованого автомобіля, що підтверджується платіжним дорученням від 27 серпня 2013 року № 15022.

Позивач, посилаючись на положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", вказує, що до нього, як страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток - Підприємство, що зумовило звернення Товариства з даним позовом до суду.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Приписами статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Зі змісту вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що право вимоги страховик отримує тільки в разі, якщо він виплатив страхове відшкодування, тобто вимога до винної особи по суті має регресний характер.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи.

Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Правила частини 2 статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог частин 2, 3 статті 22, статті 1166 та частини 2 статті 1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов договору страхування та заяви страхувальника, виплатив на рахунок ремонтного СТО суму страхового відшкодування у загальному розмірі 5 515,42 грн., що підтверджується копією платіжного доручення.

У постановах Верховного Суду України від 12 березня 2012 року у справі №3-12гс12 та від 7 листопада 2011 року у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12 листопада 2013 року в справі №905/4194/13, в якій вказано, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року №3-50гс15 зазначено, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Отже судом встановлено, що позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 5 515,42 грн.

Водночас приписами пункту 3 частини 1 статті 1188 ЦК України встановлено, що за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 31 липня 2016 року в справі № 761/15471/13-п та від 9 липня 2013 року в справі № 761/15474/13-п (копії яких наявні в матеріалах справи) встановлено вину у спричиненні ДТП як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 Таким чином обидва вказаних водія є відповідальними особами за збитки, завдані транспортним засобам.

Дослідивши матеріали справи та встановлені обставини спору, що мають істотне значення, суд дійшов висновку про те, що сума страхового відшкодування має бути розділена між винними особами в рівних частинах, тобто з відповідача підлягає стягненню сума, що дорівнює 2 757,71 грн.

Посилання відповідача щодо розподілення даної шкоди в інших частинах не беруться судом до уваги, оскільки останнім в порушення приписів вищезазначеної норми ЦК України не було доведено наявність істотних обставин, які б підтверджували обґрунтованість таких вимог.

Оскільки заявлена до стягнення сума відшкодування у розмірі 2 757,71 грн. підтверджена належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів на підтвердження сплати позивачу зазначеної суми або обґрунтованих заперечень щодо її несплати, суд дійшов висновку про законність та доведеність вимог Товариства до Підприємства щодо стягнення даної суми грошових коштів.

За таких обставин даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 49 ГПК України передбачено, що витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з комунального підприємства "Київпастранс" (04070, місто Київ, Набережне шосе, 2, ідентифікаційний код 31725604) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, місто Київ, вулиця Федорова Івана, будинок 32 літера А, ідентифікаційний код 30859524) 2 757 (дві тисячі сімсот п'ятдесят сім) грн. 71 коп. відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), а також 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 липня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко