РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016Справа №910/3958/16

За позовом Приватного підприємства Херсонтеплогенерація

до Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

про визнання договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю.

В судовому засіданні 30 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства Херсонтеплогенерація (позивач) до Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (відповідач) про визнання недійсним Договору № 13/3159-БО-33 від 28.12.2012 року купівлі-продажу природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, невідповідністю спірного правочину Примірному договору про постачання природного газу за нерегульованим тарифом підприємствам теплоенергетики на виробництво теплової енергії для надання населенню послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води затвердженому постановою КМУ № 1087 від 7 жовтня 2009 року.

Відповідач звернувся до суду із відзивом позовом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №910/3958/16. Розгляд справи призначено на 06.04.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року розгляд справи відкладено на 27.04.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 року розгляд справи було відкладено на 16.05.2016 року.

В судове засідання, призначене на 16.05.2016 року, представник відповідача не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав усні пояснення, відповів на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 30.05.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець) та Приватним підприємством «Херсонтеплогенерація» (покупець) укладено Договір № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, та/або природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природній газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (споживачам покупця) (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 2.1. Договору покупець передає покупцеві з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року газ обсягом до 1 136 тис. куб. м.

Відповідно до п.п. 5.2., 5.5. Договору ціна за 1 000 куб. м. газу становить 3 509,00 грн. (до сплати 3 888,78 грн.). Загальна вартість договору на дату його укладення становить 5 295 732,10 грн. (в тому числі ПДВ).

Пунктом 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-ого числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років (п. 9.3 Договору).

Позивач стверджує, що Договір № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року не відповідає Примірному договору про постачання природного газу за нерегульованим тарифом підприємствам теплоенергетики на виробництво теплової енергії для надання населенню послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води затвердженому постановою КМУ № 1087 від 7 жовтня 2009 року. Крім того, спірний правочин було укладено під впливом тяжких обставин, а продовження п. 9.3. вказаного договору строку позовної давності суперечить п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві зазначає, що спірний договір відповідає ст. 627 Цивільного кодексу України та ст.ст. 179, 181 Господарського кодексу України.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Таким чином, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з положеннями ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого їх печатками.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з пунктом 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З урахуванням викладеного, для встановлення факту недійсності правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Доведення існування даних обставин покладається на особу, яка оскаржує правочин, тобто позивача.

Разом з цим, позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання Договору № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року недійсним, оскільки належних та допустимих доказів наявності обставин, що могли призвести до зривання опалювального сезону суду не надано, як і доказів, що у разі відсутності таких обставин даний правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Крім того, судом відхиляється твердження позивача щодо невідповідності оспорюваного договору Примірному договору про постачання природного газу за нерегульованим тарифом підприємствам теплоенергетики на виробництво теплової енергії для надання населенню послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води затвердженому постановою КМУ № 1087 від 7 жовтня 2009 року, оскільки істотні умови першого договору є такими ж, як і істотні умови другого, ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також, ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, що свідчить про те, що невідповідність спірного договору примірному не суперечить приписам законодавства.

Щодо тверджень позивача, що продовження п. 9.3. Договору № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року строку позовної давності суперечить п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, суд повідомляє наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України).

Тобто, законодавцем передбачено право сторін договору збільшити строк позовної давності, що в свою чергу зробили позивачем і відповідачем в п. 9.3. Договору № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України регулює період нарахування саме штрафних санкцій, що є відмінним від поняття позовної давності, твердження позивача про невідповідність положень п. 9.3. Договору № 13/3159-БО-33 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року вказаній правовій нормі судом відхиляється.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Херсонтеплогенерація до Національної акціонерної компанії Нафтогаз України про визнання недійсним Договору № 13/3159-БО-33 від 28.12.2012 року купівлі-продажу природного газу відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.06.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало