ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року Справа № 917/228/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Прокопанич Г.К.

суддів Грека Б.М.

Коробенка Г.П.

за участю представників:

Прокурора: від Генеральної прокуратури України - Красножон О.М., посв. № 000598 від 01.08.2012;

Відповідача -1: не з'явився;

Відповідача -2: не з'явився;

Відповідача -3: Тойка С.С., дов. № 261 від 23.03.2016;

Третьої особи -1: не з'явився;

Третьої особи -2: не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2016

у справі № 917/228/15 господарського суду Полтавської області

за позовом виконуючого обов'язки прокурора м. Кременчука

до відповідача -1 виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

відповідача -2 Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області

відповідача -3 приватного акціонерного товариства "Київстар"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - 1) Міністерства освіти та науки України

2) Державної санітарно-епідеміологічної служби України

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору, зобов'язання звільнити нежитлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 виконуючий обов'язки прокурора м. Кременчука, виступаючи в інтересах держави звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, просив визнати недійсним п. 1.5 рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 № 590; визнати недійсним договір про оренду індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Кременчука від 01.11.2013 № 21; зобов'язати приватне акціонерне товариство "Київстар" звільнити нежитлове приміщення (частину даху) площею 20 кв. м, вартістю 54 038,00 грн. та повернути Кременчуцькому міжшкільному навчально-виробничому комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області (т. 1, а.с. 2-6).

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірне рішення та оспорюваний договір прийнято та укладено всупереч законодавству.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.03.2015 залучено до участі у справі в якості іншого відповідача приватне акціонерне товариство "Київстар" (т. 1, а.с. 28).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 (суддя Гетя Н.Г.) у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 51-53).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 (головуючий Барбашова С.В., судді Білецька А.М., Гончар Т.В.) рішення господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 року скасовано, прийнято нове про задоволення позову (т. 1, а.с. 153-161).

Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015 рішення господарського суду Полтавської області від 07.04.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду (т. 1, а.с. 221-229).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 (суддя Тимощенко О.М.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 (головуючий Лакіза В.В., судді Білоусова Я.О., Шутенко І.А.) (т. 2, а.с. 2069-218) у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 80-89).

Не погодившись з прийнятими судовими актами, заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просив оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову, посилаючись на порушення і неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права (т. 2, а.с. 230-234).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 01.07.2016 касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.07.2016 (т. 2, а.с. 228-229).

У запереченнях на касаційну скаргу приватне акціонерне товариство "Київстар" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просить залишити їх без змін, а скаргу - без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

У судове засідання 12.07.2016 представники відповідачів - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, третіх осіб не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, третіх осіб.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши прокурора, представника відповідача - приватного акціонерного товариства "Київстар", обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01.11.2013 № 590 надано згоду на укладення договорів оренди на приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука між Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області та приватним акціонерним товариством "Київстар" на частину даху Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області по вул. Маршала Жукова, 140 площею 20,0 кв.м для розміщення базової станції стільникового зв'язку на два роки і одинадцять місяців (т. 1, а.с. 10).

На підставі вказаного рішення 01.11.2013 між Кременчуцьким міжшкільним навчально-виробничим комбінатом № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області та приватним акціонерним товариством "Київстар" було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука № 21, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає для розміщення базової станції стільникового зв'язку у строкове платне користування частину даху площею 20 кв.м, розміщене за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Маршала Жукова, 140, що знаходиться на балансі Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, вартість якого становить 54 038,00 грн. без ПДВ (т. 1, а.с. 11-12).

Вважаючи, що оспорюваний договір суперечить законодавству, зокрема, Закону України "Про освіту" та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", виконуючий обов'язки прокурора м. Кременчука звернувся з даним позовом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. 28 Закону України від 26.05.1991 року № 1060-XII "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 13.05.1999 року № 651-XIV "Про загальну середню освіту" систему загальної середньої освіти становлять загальноосвітні навчальні заклади всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади I - II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Частиною 1 ст. 9 Закону України від 13.05.1999 року № 651-XIV "Про загальну середню освіту" передбачено, що відповідно до освітнього рівня, який забезпечується загальноосвітнім навчальним закладом (I ступінь - початкова школа, що забезпечує початкову загальну освіту, II ступінь - основна школа, що забезпечує базову загальну середню освіту, III ступінь - старша школа, що забезпечує повну загальну середню освіту, як правило, з профільним спрямуванням навчання), та особливостей учнівського контингенту існують різні типи загальноосвітніх навчальних закладів. Школи кожного з трьох ступенів можуть функціонувати разом або самостійно. До загальноосвітніх навчальних закладів належать: школа I - III ступенів; спеціалізована школа (школа-інтернат) I - III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів; гімназія (гімназія-інтернат) - навчальний заклад II - III ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів відповідно до профілю; колегіум (колегіум-інтернат) - навчальний заклад II - III ступенів філологічно-філософського та (або) культурно-естетичного профілю; ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу); школа-інтернат I - III ступенів - навчальний заклад з частковим або повним утриманням за рахунок держави дітей, які потребують соціальної допомоги; спеціальна школа (школа-інтернат) I - III ступенів - навчальний заклад для дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку; санаторна школа (школа-інтернат) I - III ступенів - навчальний заклад з відповідним профілем для дітей, які потребують тривалого лікування; школа соціальної реабілітації - навчальний заклад для дітей, які потребують особливих умов виховання (створюється окремо для хлопців і дівчат); вечірня (змінна) школа II - III ступенів - навчальний заклад для громадян, які не мають можливості навчатися у школах з денною формою навчання; навчально-реабілітаційний центр - навчальний заклад для дітей з особливими освітніми потребами, зумовленими складними вадами розвитку.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про загальну середню освіту" інші навчальні заклади системи загальної середньої освіти, зокрема, міжшкільний навчально-виробничий комбінат - це навчальний заклад для забезпечення потреб учнів загальноосвітніх навчальних закладів у профорієнтаційній, допрофесійній, професійній підготовці.

Згідно з статутом Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області комбінат є позашкільним навчальним закладом освіти, що здійснює професійну підготовку учнів 10-12 класів та незайнятої молоді.

Отже, Кременчуцький міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області не належить до загальноосвітніх навчальних закладів, а відноситься до інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти.

Даний факт також встановлено у рішенні господарського суду Полтавської області від 31.03.2015 та постанові Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 у справі № 917/229/15 за позовом прокуратури м. Кременчука, до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Кременчуцького міжшкільного навчально-виробничого комбінату № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області, товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт".

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Пунктом 4 ч. 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що додатковими джерелами фінансування є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 року затверджено перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності.

Підпунктом 2 п. 8 вказаної Постанови передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Враховуючи, що майно (частина даху) за оспорюваним договором є частиною структурного елементу нерухомого майна та не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій науковій діяльності, а розміщення телекомунікаційного обладнання на даху не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються у навчальному закладі, зворотнього прокурором не доведено, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов висновку, що передача об'єкту оренди і, відповідно, оспорюваний договір не суперечить нормам чинного законодавства.

Також судами попередніх інстанцій обгрунтовано відхилено посилання прокурора на п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року, оскільки, як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами Кременчуцький міжшкільний навчально-виробничий комбінат № 2 Кременчуцької міської ради Полтавської області віднесено до інших навчальних закладів системи загальної середньої освіти, а не до загальноосвітніх, а відтак зазначені ДСанПіН не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки вони поширюються на загальноосвітні навчальні заклади I, I - II, I - III ступенів, спеціалізовані школи I, II, III ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, що проектуються, будуються, реконструюються та ті, що існують, незалежно від тилу, форми власності і підпорядкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи вищевикладені обставини, суди попередніх інстанцій також дійшли висновку, що передача об'єкта оренди виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області здійснено правомірно, оскільки останній є органом, у віданні якого знаходиться спірне майно та така передача і, відповідно, прийняте спірне рішення не суперечить нормам чинного законодавства та не порушує інтересів держави і суспільства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Пунктом 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.212 № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 10, від 16 січня 2013 року N 2, від 29 травня 2013 року N 9) згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що прокурором у порушення ст. 1 ГПК України не доведено наявності порушення інтересів держави, а також охоронюваних законом прав дітей спірним рішення та оспорюваним договором, місцевий господарський суд. з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 2 ст. 1117 ГПК України передбачено, що касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду, якими не порушені норми матеріального та процесуального права, відсутні.

Доводи заявника касаційної скарги спростовуються висновками судів попередніх інстанцій та фактично стосуються переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначені статтею 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 у справі № 917/228/15 залишити без змін, а касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області - без задоволення.

Головуючий суддя Г.К. Прокопанич

Судді: Б.М. Грек

Г.П. Коробенко