РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016Справа №910/26220/15

За позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Державного агентства резерву України

про стягнення 126 398,40 грн.

Суддя Селівон А.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність № 7393 від 18.12.2015;

Від відповідача: ОСОБА_2 представник, довіреність 1167/0/4-16 від 07.04.16., довіреність №516 від 09.09.2015;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення коштів у розмірі 126 398,40 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2528,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 в частині своєчасної оплати за зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26220/15 та призначено до розгляду на 10.11.2015.

У судовому засіданні судом оголошувалась перерва з 10.11.2015 до 26.11.2015 та з 26.11.2015 до 01.12.2015 відповідно.

У судові засідання 10.11.2015, 26.11.2015 та 01.12.2015 зявились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що у судовому засіданні 10.11.15 р. представник позивача подав письмові пояснення №14/11/05/293 від 04.11.2015, в яких зазначив, зокрема, що правовідносини між сторонами врегульовано Договором № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.13 р., дія якого розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 13.06.13 р. та продовжуються по теперішній час. Письмові пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 10.11.15 представник відповідача подав відзив на позовну заяву №92/юр від 09.11.2015, в якому заперечив проти позовних вимог посилаючись на те, що позивачем наданими доказами не доведено факту понесення ним втрат із зберігання матеріальних цінностей мобрезерву у розмірі, заявленому позивачем до стягнення. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01.12.15 р. судом призначено судову економічну експертиз, проведення якої доручене Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі вказаною ухвалою зупинено на час проведення судової експертизи.

Через канцелярію суду 15.01.15 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про оплату експертизи у даній справі №24426/15-45 від 12.01.16 та клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме: акт виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2014 рік (поквартально); первинні бухгалтерські документи, що підтверджують витрати на зберігання матеріальних цінностей державного резерву в рамках укладеного з Державним агентством резерву України договору №16-П-ІЗФ-13/оф50/22 від 26.09.2013.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.01.2016 провадження у справі № 910/26220/15 поновлено та задоволено клопотання експертів Київського науково дослідного інституту судових експертиз № 24426/15-45 про надання додаткових матеріалів. Провадження у справі № 910/28729/14 зупинено до отримання результатів експертизи.

25.05.2016 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від Київського науково дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи разом з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №24426/15-45/8164/16-45 від 18.05.2016.

Ухвалою суду від 17.06.2016 враховуючи надходження до суду матеріалів справи №910/26220/15 разом з висновком експерта, ухвалою суду від 17.06.2016 провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 06.07.2016 р..

У судове засідання 06.07.2016 зявились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 06.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення № 153/11/05 від 30.06.2016, в яких позивач вважає висновок експертизи задовільним, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідача вартість проведеної у справі судово економічної експертизи в розмірі 22176,00 грн. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Окрім цього, до початку судового засідання 06.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №51/юр від 05.07.2016 для належного опрацювання матеріалів справи та продовжити строк розгляду справи, яке судом долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.07.2016 представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.07.2016 підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.07.2016 за клопотанням відповідача продовжено строк розгляду спору на 15 днів та розгляд справи відкладено на 13.07.2016.

У судове засідання 13.07.2016 зявились уповноважені представники сторін.

Заяв та клопотань процесуального характеру до початку проведення судового засідання 13.07.2016 від сторін до суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 13.07.2016 сторонами суду не надано.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обовязки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

У судових засіданнях 01.12.2015, 06.07.2016 та 13.07.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповів на питання суду.

У судових засіданнях 01.12.2015 та 06.07.2016 представник відповідача проти позовних вимог викладених у позовній заяві не заперечив, відповів на питання суду.

У судовому засіданні 13.07.2016 представник відповідача заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, проте не заперечував проти задоволення позову у сумі 125 446, 08, яка була визначена судовим експертом при проведенні економічної експертизи, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Основні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву визначає Закон України «Про державний матеріальний резерв» №51/97-ВР від 24.01.1997 року, із змінами та доповненнями (далі - Закон №51/97-ВР ), який регулює відносини в цій сфері.

За визначенням ст. 1 вказаного Закону Державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

За приписами ст. 11 Закону №51/97-ВР запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Як визначено ст. 7 Закону України «Про державний матеріальний резерв», фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, держаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Формування і розміщення замовлень на поставку матеріальних цінностей до державного резерву регулюється ст. 8 Закону № 51/97-ВР, згідно з якою поставка матеріальних цінностей і розміщення замовлень на їх поставку на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності здійснюється в основному на підставі замовлень на поставку продукції для державних потреб з наступним відшкодуванням усіх витрат відповідальних зберігачів.

Згідно з п. 5 ст. 11 Закону № 51/97-ВР відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, з метою удосконалення механізму відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву Постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002 року затверджено «Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву» (далі - Порядок № 532).

Відповідно п. 7 Порядку № 532 відшкодування витрат, повязаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (зберігач за договором, позивач у справі) та Державним агентством матеріального резерву (Держрезерв за договором, відповідач у справі) укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 року (далі - Договір), згідно якого зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у складських приміщеннях, на майданчиках, у холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах, зерносховищах Зберігача.

Держрезерв передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр. Передбачені цим договором форми актів затверджуються Держрезервом.

Розділами 2 - 6 Договору сторони погодили права та обовязки зберігача, обовязки Держрезерву, порядок проведення розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Згідно п.7.1 Договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом всього строку зберігання цінностей мобілізаційного резерву.

При цьому сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України умов Договору розповсюджуються на їх взаємовідносини, які виникли між ними до його укладення, а саме з 13.06.2013 року.

Вказаний Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66 Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Такий договір згідно з частиною першою статті 937 Цивільного кодексу України укладається у письмовій формі.

Окрім того, відносини у сфері формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву визначає Закон України «Про державний матеріальний резерв» №51/97-ВР від 24.01.1997 року, із змінами та доповненнями.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Порядок формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 №1129, зокрема, п.4, містить аналогічні положення, а саме розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Згідно п. 10 зазначеного Порядку матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Відповідно до Закону України «Про морські порти України», розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту», наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, в тому числі Державного підприємства «Ізмаїльський мирський торговельний порт» шляхом виділу стратегічних обєктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обовязків стосовно них згідно розподільчих балансів та утворено, внаслідок виділу, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Наказом Міністерства інфраструктури України від 12.08.2013 № М-39/ДСК керівників державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства інфраструктури України, згідно додатку до цього наказу, у термін до 25.08.2013 зобовязано здійснити заходи щодо передачі з їх балансу розброньованих нереалізованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на баланс філій Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Так, як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання Наказу № М-39/ДСК від 12.08.13 р. та у відповідності до наказу № 723 від 04.09.13 р. «Про передачу матеріальних цінностей мобілізаційного резерву» Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІЗМ МТП») здійснено передачу розброньованих нереалізованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а Ізмаїльською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (далі - Філія) у відповідності до наказу № 141 від 02.09.13 р. «Про проведення заходів з прийому на відповідальне зберігання, розміщення та організацію роботи з матеріалами мобілізаційного резерву» проведено заходи з прийому на відповідальне зберігання та розміщення матеріалів мобілізаційного резерву, за результатами чого було складено Акт від 06.09.2013 №1 про переміщення (прийом-передачу) розброньованих нереалізованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в порядку переміщення, а також Акт перевірки наявності, якісного стану матеріальних цінностей розброньованого мобілізаційного резерву станом на 06.09.13 р., копії яких містяться в матеріалах справи.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, з 2013 року на позабалансовому рахунку 02 «Активи на відповідальному зберіганні» Філії обліковуються відповідні матеріальні цінності мобілізаційного резерву на загальну суму 80 330,82 грн., передані за Актом від 06.09.2013 №1 про переміщення (прийом-передачу) розброньованих нереалізованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в порядку переміщення.

Станом на 31.12.2013 р. та 31.12.2014 р. кількість та вартість матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходяться на відповідальному зберіганні у позивача, не змінювалась.

Доказів наявності заперечень щодо обсягу та факту передачі Держрезервом матеріальних цінностей, а також повного та належного виконання Ізмаїльською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) умов Договору в частині прийняття на відповідальне зберігання цінностей державного резерву суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з прийняття на відповідальне зберігання та здійснення останнього, а відповідачем, у свою чергу, прийняті ці послуги без будь - яких зауважень. Факт надання послуг ПАТ "ДПЗКУ" належним чином підтверджено матеріалами справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання зі зберігання зерна Аграрному фонду, а відповідачем, у свою чергу, прийняте вказане зберігання без будь - яких зауважень. Факт здійснення Ізмаїльською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву належним чином підтверджено матеріалами справи.

Як визначено ч.ч. 1 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відшкодування витрат на зберігання регулюється статтею 947 Цивільного кодексу України, згідно приписів якої витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Якщо виникають витрати ( надзвичайні витрати), які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання, вони відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві.

Згідно п.3.1 Договору Держрезерв зобовязаний відшкодувати Зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

При цьому як визначено приписами п.4.1 Договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат (з урахуванням ПДВ) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та Зберігачем. У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року (п.4.2 Договору).

Згідно п. 3 Порядку № 532 сума витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням: умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; середнього розміру суми витрат; розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Окрім того, пунктом 2 Порядку № 532 визначені обовязки Зберігача, серед яких, зокрема: обовязок вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду; надсилати Держрезерву акти форми Р-16 (форми № 1); проводити відпуск цінностей тільки за нарядами Держрезерву; подавати Держрезерву разом з річним звітом (форма № 12) подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей на наступний рік згідно з додатком 2 тощо.

За умовами п.2.7 Договору Зберігач зобов'язаний, зокрема, щороку подавати Держрезерву станом на 01 січня - звіт форми № 12мр до 20 січня наступного за звітним року.

За умовами п. 2.8 Договору Зберігач зобовязаний щороку разом з річним звітом форми №12мр подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з додатком № 2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532.

Отже, передбаченому умовами Договору обовязку Зберігача щодо вжиття заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду та надання необхідних звітів та кошторисів кореспондує передбачений Договором обовязок Держрезерву з відшкодування зберігачу витрат (з урахуванням ПДВ) на утримання цінностей, згідно з погодженим кошторисом витрат та наданими до нього документами, що підтверджують фактичні витрати.

Як встановлено судом, на виконання умов п.п.2.7 ,2.8 Договору та відповідних приписів чинного законодавства позивачем листом № 04/89/987 від 18.12.13 р. на адресу відповідача було направлено, зокрема, кошторис витрат на 2014 рік, звіт форми № 12мр станом на 01.01.14 р.. Копія вказаного листа міститься в матеріалах справи.

Проте листом №462/0/4-14 від 05.02.2014 р. кошторис було повернуто Державним агентством резерву України позивачу (отримано останнім 12.02.14 р.) без погодження на доопрацювання із посиланням на недотримання позивачем встановленої форми кошторису, ненадання підтверджуючих розрахунків та фінансових документів, які обґрунтовують витрати на зберігання майна мобілізаційного резерву тощо.

В подальшому після доопрацювання листом № 04/138/1257 від 04.09.2014р. на адресу Держрезерву позивачем повторно було направлено кошторис витрат на 2014 рік з фінансовими документами, що підтверджують розрахунки та обґрунтовують витрати на зберігання майна мобілізаційного резерву.

Кошторис витрат на 2014 рік та додані до нього документи знову було повернуто позивачеві 19.11.2014 р., що підтверджується листом Державного агентства резерву України від 11.11.2014 № 4218/0/4-14 без погодження на доопрацювання, з посиланням на невідповідність форми кошторису додатку № 2 Порядку та ненадання необхідних підтверджуючих документів для обґрунтування витрат по заробітній платі працівників, що займаються зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та для обґрунтування вартості опалення складу.

Також позивачем листом № 17/218 від 04.12.2014 р. на адресу Держрезерву були направлені відповідні документи, а саме кошторис витрат на 2014 рік та звітні документи на підтвердження витрат підприємства щодо відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2014 р., проте листом № 4744/0/4-14 від 22.12.2014р., який позивачем отримано 29.12.2014р., пакет документів, в т.ч. кошторис на 2014 р., було повернуто останньому без погодження з посиланням на ненадання необхідних розрахунків та підтверджуючих документів.

Окрім того, позивачем листом № 04/208/1760 від 19.12.2014 на адресу Держрезерву були направлені копія Договору від 22.07.2013 № 21-П/ОІ-В-ІЗФ-ІЗ, укладеного з Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» на компенсацію витрат за електроенергію, водопостачання і водовідведення, Договору від 26.09.2013 № 26-П/06-В-ІЗФ-13 про відшкодування витрат на сплату земельного податку, довідка про амортизацію основних виробничих фондів, задіяних в процесі збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2014 році та інші документи.

Відповідно до п. 2.7 Договору на адресу Держрезерву листом від 19.12.2014 № 04/208/1760 також було направлено звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщені за період з січня по грудень 2014 року, згідно якого витрати позивача на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за період січень грудень 2014 р. становлять 126 398,40 грн. (в тому числі ПДВ 21066,40 грн.).

Також вказаним листом позивачем як зберігачем надсилався на адресу відповідача ОСОБА_3 на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву згідно Договору від 26.03.13 р. № 16-П-13 Ф-13/а50/22, згідно якого загальна сума витрат позивача в 2014 році становить 126 398,40 грн. в т.ч. 21066,40 грн. ПДВ.

За результатами розгляду наданих зберігачем документів Державне агентство резерву України листом від 30.12.2014 № 4882/0/4-14, копія якого наявна в матеріалах справи, кошторис витрат на відповідальне зберігання матеріальних цінностей на 2014 рік було повернуто на доопрацювання. При цьому Звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2014 рік, пояснення до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2014 рік, акт на відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву через непогодження кошторису на 2014 р. також були повернуті позивачу без опрацювання.

Підстав повернення вказаних документів на опрацювання Державним агентством резерву України у вказаному листі не зазначено.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, свої зобовязання щодо відшкодування Державному підприємству"Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) 126 398,40 грн. витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2014 р. всупереч вимогам чинного законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Державного агентства резерву України утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

При цьому позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що Положенням та Порядком не передбачено надання Зберігачем запитуваних Держрезервом в вищезазначених листах документів, та через відсутність яких відповідачем було відмовлено в погодженні кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2014 рік, не погоджено звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за період з січня по грудень 2014 року, та відповідно, відмовлено останнім в здійсненні відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву згідно умов Договору.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обовязок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 р. суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Суд зазначає, що згідно п.п. 18 п. 4 Положення про Державне агентство резерву України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 517, Держрезерв відповідно до докладених на нього завдань здійснює в установленому законодавством порядку фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву.

Згідно п.п. 6 п. 6 вказаного Положення Держрезерв для виконання покладених на нього завдань має право вимагати від відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного матеріального резерву подання документальних даних про підсумки проведеної ними інвентаризації матеріальних цінностей державного матеріального резерву; звітів про наявність матеріальних цінностей та їх рух; пояснень стосовно виявлених у роботі з матеріальними цінностями державного матеріального резерву порушень.

Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, повязаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву запроваджено механізм відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, у тому числі мобілізаційного, і визначення суми цих витрат.

Як зазначено в п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.10.2012 № 11 «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв» Законом передбачено можливість відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, витрат, пов'язаних з таким зберіганням (пункт 5 статті 11 Закону). Згідно з цією нормою та пунктом 7 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою. Проте відсутність відповідного договору або укладення його з відступом від цієї форми не виключає відшкодування відповідальному зберігачу зазначених витрат за наявності цивільно-правового зобов'язання, що виникло з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.

У вирішенні спорів, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, господарським судам слід мати на увазі, що правовий механізм визначення вартості відповідних витрат встановлений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, зокрема за формулою, встановленою пунктом 6 зазначеного Порядку з урахуванням додатків 2 і 3 до цього нормативно-правового акта.

При цьому згідно п. 5 Порядку Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб.метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищах.

Тобто, витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням співвідношення площ, на яких розміщуються такі цінності мобілізаційного резерву, до загальної площі приміщень та відкритих майданчиків.

Зокрема, формула по визначенню суми витрат, що підлягають відшкодуванню, наведена в пункті 6 Порядку № 532, а саме: Вз=КзхSз + Dв,

де Кз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур;

Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об'єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур;

Dв - додаткові витрати.

Формулу по визначенню середнього розміру суми витрат на зберігання матеріальних цінностей (Кз) наведено в Додатку 2 до Порядку № 532 «Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву»:

Кз = Св : Sз,

де Св - сума основних витрат, яка складається з заробітної плати працівників з нарахуваннями; вартості електричної енергії; вартості паливних матеріалів (на опалення); амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання.

Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об'єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур.

Приймаючи до уваги предмет та підстави позову, виходячи з того, що в процесі розгляду справи № 910/26220/16 виникла необхідність для роз'яснення питань, які потребують спеціальних знань, для повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх матеріалів справи та фактичних обставин спору, а саме для встановлення дійсного розміру витрат зі зберігання матеріальних цінностей, тобто заборгованості за спірним Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013, а також зважаючи на те, що кошториси витрат по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не були підписані відповідачем, тобто відповідач не погоджується з визначеною позивачем сумою, належною до стягнення, що, в свою чергу, вказує на суперечливість наданих сторонами доказів, оскільки для з'ясування дійсної вартості понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву потрібні спеціальні знання в галузі бухгалтерського обліку, ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.15 р. у справі № 910/26220/15 призначено судову економічну експертизу у справі, проведення якої вирішено доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз. На розгляд експерту поставлено наступні питання:

1. Чи підтверджуються документально витрати Державного підприємства "Адміністрація морських портів" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на зберігання цінностей державного матеріального резерву за 2014 рік.

2. Яку суму складають фактично понесені витрати Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на зберігання цінностей державного матеріального резерву за 2014 рік.

3. Чи відповідає механізм розрахунку суми витрат Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) по відповідальному зберіганню мобілізаційному резерву за 2014 рік Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей, державного резерву, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002.

4. Чи відносяться вказані витрати Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) по відповідальному зберіганню мобілізаційного резерву до витрат, пов'язаних зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та які саме витрати підлягають відшкодуванню, відповідно до норм Постанови Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002.

5. Чи відповідають складені позивачем кошториси витрат за 2014 р. вимогам Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей, державного резерву, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку від 18.05.16 р. № 24426/15-45/8164/16-45 експерта за результатами проведення судово - економічної експертизи по справі №910/26220/15 встановлено:

1. Витрати ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2014 рік в рамках виконання умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р., документально підтверджуються наданими на дослідження документами.

2. Сума понесених витрат ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2014р. в рамках виконання договору № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. становить 104 538,40 грн., крім того ПДВ - 20 907,68 грн., всього 125 446,08 грн.

При цьому як зазначено експертом у висновку № 24426/15-45/8164/16-45 від 18.05.16 р. формуючи суму витрат по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей за договором №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 року, ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії визначено суму витрат, що підлягає відшкодуванню, з врахуванням особливостей технології зберігання цінностей та з дотриманням переліку статей витрат, наведених в Додатку № 2 до Порядку № 532 «Кошторис витрат на зберігання цінностей державного (мобілізаційного) резерву», з врахуванням умов зберігання, у складських приміщеннях, а саме:

103 414,20 грн. : 310 кв.м = 333,5942 грн., де 103 414,20 грн. - сума основних витрат;

310 кв.м - фактична площа складських приміщень;

333,5942 грн. - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей.

333,5942 грн. * 310 кв.м + 1 124,20 грн. = 104 538,40 грн., де 1 124,20 23 797,21 грн. - сума додаткових витрат;

104 538,40 грн. - сума витрат, що підлягає відшкодуванню.

3. Механізм розрахунку суми витрат ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву відповідає порядку, встановленому постановою КМУ №532 від 12.04.2002 року, зокрема:

- сума витрат, що підлягає відшкодуванню, підприємством визначено з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002 року, за статтями витрат;

- розрахунок відсотку зайнятості працівників, які зайняті на підприємстві і здійснюють роботи щодо зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснено відповідно до відсотку посадових обовязків, зазначених в посадовій інструкції;

- звіт про витрати складено на 2014р. з урахуванням розміру площі складських приміщень , на яких зберігаються матеріальні цінності мобілізаційного резерву.

4. Витрати, наведені Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у Звіті про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2014 рік, а саме:

- Основні витрати, зокрема:

- заробітна плата працівників з нарахуваннями;

- вартість електричної енергії;

- вартість паливних матеріалів (на опалення);

- амортизація основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання.

- Додаткові витрати, зокрема:

- Інші витрати:

- оплата земельного податку,

відносяться до витрат, повязаних із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та підлягають відшкодуванню відповідно до норм вищенаведеної постанови КМУ від 12.04.2002 року №532.

5. Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в складському приміщенні на 2014 рік Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії відповідає вимогам Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, повязаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей, державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №532 від 12.04.2002 р.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Тобто, за приписами вказаної норми, письмові докази це документи, в яких містяться відомості про певні обставини, що мають значення для справи, які повинні містити відомості, що мають значення для справи та виконані у формі цифрового, графічного запису або іншим способом, який дає змогу встановити достовірність документа.

Оцінюючи висновок експерта господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (частина пята статті 42 та частина друга статті 43 ГПК).

В свою чергу висновок експерта за результатами проведення судової експертизи підлягає оцінці за правилами статей 42, 43 Господарського процесуального кодексу України, поряд з іншими наявним у справі доказами.

Заперечень щодо висновку експерта за результати проведеної у даній справі судової економічної експертизи сторонами на час проведення судового засідання 13.07.16 р. суду не надано.

Окрім того суд звертає увагу, що представником відповідача в судовому засіданні 13.07.16 р. представник відповідача не заперечував проти задоволення позову у сумі 125 446, 08 грн., яка була визначена судовим експертом при проведенні економічної експертизи.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт понесення позивачем витрат позивача на зберігання цінностей державного матеріального резерву в 2014 р., розмір цих витрат установлено експертним шляхом, а саме висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи № 24426/15-45/8164/16-45 від 18.05.16 р. понесені ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2014 р. в рамках виконання Договору № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.13 р. становить 104 538,40 грн., крім того ПДВ - 20 907,68 грн., всього 125 446,08 грн., суд дійшов висновку що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобовязань за Договором, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з боргу з відшкодування витрат на зберігання цінностей державного резерву за вказаним Договором підлягає задоволенню в сумі 125 446,08 грн.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Імперативними приписами ст. 44 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи (п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013 року).

Умовами п. 6.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013 року визначено, що у вирішенні питань щодо відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду господарським судам необхідно враховувати викладене в пункті 23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Так, п. 23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" передбачено, що відповідно до частини третьої і четвертої статті 15 Закону витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України, зокрема, у господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. У застосуванні відповідних законодавчих приписів господарським судам рекомендується виходити з такого. Витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести заінтересована сторона, а у разі призначення господарським судом судової експертизи з власної ініціативи - сторона, визначена в ухвалі господарського суду про призначення судової експертизи. Тому в зазначеній ухвалі суд вправі зобов'язати відповідну сторону перерахувати, в тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи на рахунок експертної установи. Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу господарським судом на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України визначено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

- при задоволенні позову - на відповідача;

- при відмові в позові - на позивача;

- при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ухвали суду від 01.12.15 р. витрати по оплаті експертизи покладено на позивача - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту). При цьому в матеріалах справи наявний платіжного доручення № 7 від 15.02.16 на суму 22176,00 грн. про оплату позивачем експертизи на вказану суму.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення заявлених позивачем в даній справі позовних вимог та наявність в матеріалах справи належних доказів понесення останнім витрат з оплати призначеної в даній справі експертизи, оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, витрати позивача з оплати проведення судової експертизи згідно приписів ч. 5 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача у справі Державне агентство резерву України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (пр-т Перемоги, 144, м. Київ, 01135, код 38727770) в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4, , р/р 3791 філія Одеське ОУ АТ «Ощадбанк» м. Ізмаїл, МФО 328845) витрат в сумі 125 446,08 грн. за зберігання матеріальних цінностей державного резерву, судовий збір у розмірі 2508,95 грн. та 22008,92 грн. витрат за проведення судової експертизи.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 18 липня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон