ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" липня 2016 р.Справа № 916/1220/16

за позовом Державне підприємство "Адміністрація морських портів України"; в особі, якою є Южненська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України";

до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-МІНДОБРИВА" про розірвання договору та зобов'язання укласти договір

Суддя Літвінов С.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 по довіреності;

Від відповідача: ОСОБА_2 по довіреності;

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Южненської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту Южний) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовними вимогами про розірвання договору про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» - причалу №17, що знаходиться на балансі ДП «АМПУ» та спонукання укласти Договір про забезпечення доступу Портового оператору до причалу №17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.05.2016 р. порушено провадження по справі №916/1220/16.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.07.2016 р. строк розгляду справи продовжено відповідно до ст. 69 ГПК України.

По справі оголошувались перерви відповідно до ст. 77 ГПК України.

Позивач підтримає позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві.

У судовому засіданні 13.07.2016 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне:

06.12.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансінвестсервіс» та Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (далі ДП «МТП «Южний») був укладений договір №К23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «Трансінвестсервіс» причалу №17, що знаходиться на балансі ДП «МТП «Южний» (далі «Договір»).

01.12.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансінвестсервіс», ДП «МТП «Южний» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІС-Міндобрива» була укладена тристороння Додаткова угода №3 до Договору, відповідно до якої всі права ТОВ «Трансінвестсервіс» за Договором від 06.12.2005 р. перейшли до його правонаступника - ТОВ «ТІС- Міндобрива», що є відповідачем по справі.

13.06.2013 р. до вказаного Договору, у звязку з набранням чинності Закону України Про морські порти України та утворенням Державного підприємства Адміністрація морських портів України, шляхом укладення додаткової угоди №9 були внесені зміни стосовно назви Сторони, а саме Державне підприємство Морський торговельний порт Южний було змінено на його правонаступника Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Відповідно до умов Договору його предметом є угода сторін про порядок володіння й використання цілісного майнового комплексу відповідача, що знаходиться в спільній частковій власності TOB «ТІС-Міндобрива» і Держави в особі Державного підприємства «Адміністрації морських портів України», яке має частину комплексу - причал № 17 на своєму балансі.

03 червня 2013 р. була прийнята постанова Кабінету Міністрів України №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню".

07.07.2015 р. була прийнята постанова Кабінету Міністрів України №483 Про внесення зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 р. №405. Пунктом першим вказаної постанови Кабінету Міністрів України передбачено, внести зміну в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 р. №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" (Офіційний вісник України, 2013 р., №44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту: Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства. Вказана постанова Кабінету Міністрів України №483 набрала чинності з дня її опублікування, крім пункту 1, який набирав чинності з 1 січня 2016 року.

Отже, у звязку з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483, якою внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 р. №405, а саме перелік доповнено наступною позицією: «Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства», постала необхідність в укладенні відповідного договору, та як наслідок, розірвання договору про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» - причалу №17, що знаходиться на балансі ДП «АМПУ».

Враховуючи вищеозначені законодавчі зміни ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южний») звернулась до ТОВ «ТІС-Міндобрива» з листом від 30.10.2015 р. №7279/01/115-15 яким повідомлено про необхідність укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу №17.

У відповідь на вищеозначений лист на адресу ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южнй») від ТОВ «ТІС-Міндобрива» надійшов лист від 05.11.2015 р. №0511/02, яким повідомлено, що всі правовідносини Сторін врегульовані Договором № К23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» - причалу №17, що знаходиться на балансі ДП «АМПУ», та внесені зміни Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483 на думку Відповідача жодним чином не впливають на обсяг та зміст взаємовідносин, які є предметом Договору №К23У-44.

Так, згідно п. 6.2. Договору №К23У-44 сторони погодили, що у разі необхідності внесення змін у договір або його розірвання, його сторони будуть керуватись правилами, зазначеними у ч. 2-5 ст. 188 ГК України.

Отже, враховучи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483 стосовно обовязкового врегулювання питання про забезпечення доступу портового оператора ТОВ «ТІС-Міндобрива» до причалу №17, що перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ», з метою забезпечення виконання портовим оператором наванатажувально-розвантажувальних робіт із використанням вказаного причалу, Договір від 06.12.2005 р. № К23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» причалу №17, що знаходиться на балансі ПД «АМПУ» втратив свою актуальність.

В наступному, на виконання вимог ч. 2-5 ст. 188 ГК України ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южний») направлено до ТОВ «ТІС-Міндобрива» лист від 23.03.2016 р. №1524/01/102-16, яким пропонувало відповідачу розірвати Договір від 06.12.2005р. № К23У-44 та укласти договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу №17, який перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ» та на балансі ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрації МП «Южний»), проект договору додано до вказаного листа. Зазначений лист ТОВ «ТІС-Міндобрива» отримало 29.03.2016 р., що підтверджується повідомленням про вурчення поштового відправлення.

У відповідь на вищевказаний лист ТОВ «ТІС-Міндобрива» направило до ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южний») лист від 18.04.2016 р. №1804/03, яким аналогічно попередньої відповіді повідомили про відсутність підстав для розірвання Договору від 06.12.2005 р. № К23У-44, оскільки на думку відповідача норми Постанови Кабінету Міністріву Укарїни від 07.07.2015 р №483, якою внесено зміни в додаток до постановим Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 р. №405 не передбачають зміни або розірвання вказаного Договору.

Також позивач посилається на те, що примірний проект договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України було розроблено на підставі наказу Голови ДП «АМПУ» від 21.07.2015р. №146 та запропновано для використання усім філіям, зокрема ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрації МП «Южний»), у співвідношеннях з портовими операторами з приводу доступу до відповідного причалу, який планується використовувати з 01.01.2016, тобто, з дати набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483.

Питання щодо виконання Постанови Кабінету Міністріву України від 07.07.2015 р. №483, в частині укладення договорів про забезпечення доступу портового оператора до причалу з усіма портовими операторами, які продовжують використовувати причали, що перебувають на балансі у відповдній філії, перебуває на постійному контролі у Департаменті морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України, про що свідчить листо вказаного Департаменту від 14.01.2016 р. №27/353-16.

Таким чином, на думку позивача, необхідність розірвання Договору від 06.12.2005 р. №К23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» - причалу №17, що знаходиться на балансі ЮФ ДП «АМПУ» (адміністрація МП «Южний») обумовлена прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483, яка вступила в силу 01.01.2016 р, а також безспосередньою необхідністю врегулювання правовідносин між позивачем та відповідачем щодо користування причалом №17, який знаходиться на балансі ЮФ ДП «АМПУ» (адмінстрації МП «Южний») шляхом укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу №17, який перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ».

Отже, позивач звернувся до господарського суду із позовною заявою про розірвання договору про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ «ТІС-Міндобрива» - причалу №17, що знаходиться на балансі ДП «АМПУ» та спонукання укласти Договір про забезпечення доступу Портового оператору до причалу №17.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до статті 10 ГПК України спори, що виникають при укладенні господарських договорів, можуть бути подані на вирішення господарського суду.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст. 181 ГК України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Згідно з ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Частиною 1 ст. 187 ГК України передбачено, що спори, які виникають при укладенні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обовязковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Відповдіно до ст. 84 ГПК України у спорі про спонукання укласти договір в резолютивній частині рішення вказуються умови, на яких сторони зобовязані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Частиною 2 ст. 187 ГК України встановлено, що день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Відповдіно до ч. 1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч. 1, 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

На виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005 р. по справі №15/254-05-7274 між ТОВ Трансінвестсервіс та ДП МТП Южний був укладений договір №К23У-44 від 06.12.2005 р. Вказаним Договором від 06.12.2005 р. відповідно до вимог ст. 358 ЦК України були встановлені взаємні права та обовязки ТОВ Трансінвестсервіс та ДП МТП Южний щодо порядку використання частини цілісного майнового комплексу причалу №17, який знаходився на балансі ДП МТП Южний.

11.09.2008 р. внаслідок реорганізації ТОВ Трансінвестсервіс шляхом виділу згідно ст. 109 ЦК України було створене ТОВ ТІС-Міндобрива (ідентифікаційний код юридичної особи 36143538). Відповідно до п. 1.1. статуту ТОВ ТІС-Міндобрива є правонаступником ТОВ Трансінвестсервіс в частині, передбаченій розподільчим балансом згідно із статтею 109 ЦК України. До вказаної частини за розподільчим балансом увійшли всі майнові права щодо перевантажувального комплексу, розташованого на причалі №17; використання комплексу без використання причалу було технологічно неможливим, а тому 01.12.2008 р. між ТОВ ТІС, ДП МТП Южний та ТОВ ТІС-Міндобрива була укладена тристороння додаткова угода №3 до Договору від 06.12.2005 р. відповідно до якої всі права ТОВ Трансінвестсервіс за Договором від 06.12.2005 р. перейшли до його правонаступника - ТОВ ТІС-Міндобрива.

17.05.2012 р. був прийнятий Закон України Про морські порти України №4709-VI, який набув чинності 14.06.2013 р. На виконання вимог цього закону, у звязку з реорганізацією ДП МТП Южний шляхом виділу стратегічних обєктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обовязків стосовно них відповдіно до розподільчого балансу від 13.06.2013 р. та утворення ДП Адміністрація морських портів України, а також у звязку з переходом прав та обовязків за Договором від 06.12.2005 р. №К23У-44 до правонаступника - ДП Адміністрація морських портів України, 13.06.2013 р. була укладена додаткова угода №9 до Договору від 06.12.2005 р. відповідно до якої всі права та обовязки ДП МТП Южний за цим договором перейшли до Южненської філії ДП Адміністрація морських портів України.

Позивачем заявлені дві позовні вимоги: 1) про розірвання чинного Договору №К23У-44 про користування ТОВ ТІС-Міндобрива причалом №17, та 2) про зобовязання Відповідача укласти новий договір - Договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу №17. Ці дві позовні вимоги є повязаними між собою. Задоволення другої позовної вимоги (укладення нового договору про надання спеціалізованої послуги забезпечення доступу до причалу №17) є неможливим без задоволення першої позовної вимоги (розірвання чинного Договору №К23У-44 про користування причалом №17).

На думку позивача підстави для задоволення позову про розірвання чинного Договору №К23У-44 відсутні. Позовні вимоги Позивача обгруновані тільки посиланнями на положення постанов Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013 р. та №483 від 07.07.2015 р., а також норми ст. 649 ЦК України, та ст. ст. 84, 181, 187, 188 ГК України.

Положення постанови Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013 р. та постанови Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015 р. не регулють питання розірвання господарських договорів та не містять жодних вказівок про необхідність перегляду або розірвання чинних договорів на користування гідротехнічними спорудами, що були укладені до набрання чинності вказаними постановами Кабінету Міністрів України. Норми ст. ст. 181, 187, 188 ГК України, на які посилається позивач, регулють лише порядок розірвання господарських договорів. Тобто, ст. ст. 181, 187, 188 що містяться у Главі 20 ГК України (Господарські договори) регулють лише процедуру за якою відбувається укладення, зміна або розірвання господарських договорів. При цьому в позові відсутні посилання на норми чинного законодавства або положення договору, які були б підставою для розірвання Договору №К23У-44.

Судом встановлено, що на виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005 р. по справі №15/254-05-7274 між ТОВ Трансінвестсервіс та ДП МТП Южний був укладений договір №К23У-44 від 06.12.2005 р. Вказаним Договором від 06.12.2005 р. відповідно до вимог ст. 358 ЦК України були встановлені взаємні права та обовязки ТОВ Трансінвестсервіс та ДП МТП Южний щодо порядку використання частини цілісного майнового комплексу причалу №17, який знаходився на балансі ДП МТП Южний.

01.12.2008 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансінвестсервіс», ДП «МТП «Южний» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТІС-Міндобрива» була укладена тристороння Додаткова угода №3 до Договору, відповідно до якої всі права ТОВ «Трансінвестсервіс» за Договором від 06.12.2005 р. перейшли до його правонаступника - ТОВ «ТІС- Міндобрива», що є відповідачем по справі.

13.06.2013 р. до вказаного Договору, у звязку з набранням чинності Закону України Про морські порти України та утворенням Державного підприємства Адміністрація морських портів України, шляхом укладення додаткової угоди №9 були внесені зміни стосовно назви Сторони, а саме Державне підприємство Морський торговельний порт Южний було змінено на його правонаступника Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про морські порти України» державні стратегічні обєкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Відповідно до п. 1.1 статуту Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (далі Підприємство) є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

При укладенні Договору №К23У-44 від 06.12.2005 сторони виходили з наступних обставин, що зафіксовані в умовах договору і не оспорюються сторонами по справі:

- Договір №К23У-44 від 06.12.2005 р. укладений з огляду на факти, встановлені судовими рішеннями, про те, що цілісний майновий комплекс Підприємства з самого початку проектувався й будувався як єдиний обєкт, до складу якого входив як перевантажувальний комплекс, так і причал №17, які повязані єдиним фундаментом, внаслідок чого всі його частини можуть виконувати роботу тільки як єдиний комплекс (п. 2 преамбули Договору);

- комплекс у цілому є неподільною річчю, яку не можна розділити без втрати її цільового призначення (ст. 183 ЦК України) п. 3 преамбули Договору;

- комплекс призначений для здійснення перевантаження вантажів із залізничного транспорту на морський і назад за затвердженою технологічною схемою (вагон склад судно й судно склад вагон). Комплекс не може бути використаний у цивільному обороті роздільно, оскільки буде втрачене його цільове призначення (п. 2.1. Договору).

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що даний договір не може бути змінений або розірваний в односторонньому порядку.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що в разі необхідності внесення змін у договір або розірвання його, сторони будуть керуватися правилами, зазначеними у ч. 2-5 ст. 188 ГК України.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що даний договір набуває чинності після його підписання сторонами й діє до його припинення в порядку, встановленому законодавством України.

Частина 1 ст. 626 ЦК передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України.

Частина 1 ст. 651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що даний договір не може бути змінений або розірваний в односторонньому порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надавав згоди на розірвання Договору №К23У-44, будь-які інші підстави для розірвання договору Договором №К23У-44 не передбачені, тому ч. 1 ст. 651 ЦК не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується позивачем, що відповідачем не було допущено будь-яких істотних порушень договору і позивач не посилається на такі обставини, тому ч. 2 ст. 651 ЦК також не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Умовами Договору №К23У-44 не передбачено права сторін на односторонню відмову від договору, напроти, сторони узгодили протилежне: Даний договір не може бути змінений або розірваний в односторонньому порядку (п. 6.1. договору). Тому підстави для застосування ч. 3 ст. 651 ЦК України відсутні.

Посилання як на підставу позову на ст. 649 ЦК України (Вирішення переддоговірних спорів) не приймається до уваги судом, оскільки вказана норма також не визначає підстави для розірвання договору.

Незважаючи на ухвалу суду від 16.05.2016 р. якою суд зобовязав позивача надати правове обґрунтування вимог щодо розірвання договору, позивачем не було наведено посилань на норми чинного законодавства або положення договору з яких вбачались би підстав для розірвання Договору №К23У-44 від 06.11.2005 р.

На думку суду, відсутні законні підстави для розірвання Договору №К23У-44 від 06.11.2005 р. з підстав набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013 р. та постановою Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015 р.

Положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483 не містять жодної вказівки на те, що після набрання нею чинності правові механізми користування причалами та причальною інфраструктурою за раніше укладеними договорами мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін.

Судом встановлено, що Договір №К23У-44 був укладений 06 грудня 2005 р., тобто, до дати набрання чинності Законом України Про морські порти України та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 № 483.

Суд звертає увагу на те, що розірвання Договору №К23У-44 з підстав наведених позивачем суперечить гарантіям захисту портових операторів, що містяться в п. 5 Розділу VI (Прикінцеві положення) Закону України Про морські порти України та передбачають, що реалізація цього Закону не має наслідком дострокове припинення договорів щодо використання об'єктів портової інфраструктури, які були укладені державними підприємствами - морськими портами чи державними органами з суб'єктами господарювання до набрання чинності цим Законом. Оскільки в преамбулі постанови Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013 р. (до якої були внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483) зазначено, що вказана постанова Кабінету Міністрів України прийнята відповідно до ст. 21 Закону України Про морські порти України, то вбачається, що нормативно-правові акти на які посилається позивач в обґрунтування позову (постанови Кабінету Міністрів України №405 та №483) були прийняті саме на виконання норм ст. 21 Закону України Про морські порти України від 17.05.2012 р. №4709-VI. Тому розірвання договору, який надає портовому оператору право на користування обєктами портової інфраструктури в даному випадку було б порушенням гарантій прав портових операторів, що передбачені п. 5 Розділу VI (Прикінцеві положення) Закону України Про морські порти України.

Внесені постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 №483 зміни не впливають на обсяг та зміст взаємовідносин, які є предметом Договору №К23У-44. Положення постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405 та постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 № 483 не регулюють питання розірвання господарських договорів та не містять жодних вказівок про необхідність перегляду або розірвання чинних договорів на користування гідротехнічними спорудами, що були укладені до набрання чинності вказаними постановами Кабінету Міністрів України.

Отже, положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. №483 не містять вказівки на те, що після набрання нею чинності правові механізми користування причалами та причальною інфраструктурою за раніше укладеними договорами мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін. Отже, посилання позивача в позові на постанову Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 № 483, як на підставу для розірвання Договору №К23У-44, є необґрунтованим та не підтверджується наявними у справі доказами.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що укладення нового договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу №17 має на меті забезпечення рівного доступу всіх інших операторів до обєктів портової інфраструктури. Як вбачається з преамбули Договору №К23У-44, цілісний майновий комплекс підприємства, що є портовим оператором, з самого початку проектувався і будувався як єдиний обєкт, до складу якого входив як переважувальний комплекс, так і причал № 17, які повязані єдиним фундаментом, внаслідок чого всі його частини можуть виконувати роботу тільки як єдиний комплекс, що є неподільною річчю в розумінні ст. 183 ЦК України (п.п. 2, 3 преамбули, п. 2.1. договору). З огляду на викладене вбачається, що використання причалу №17 технологічно можливо лише у складі єдиного технологічного комплексу відповідача.

Позивач не надав суду доказів існування інших підстав для розірвання Договору, які були б передбачені законом або самим договором.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішення прийнято на підставі наданих доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Відповідно до приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 15 липня 2016 р.

Суддя С.В. Літвінов