ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 липня 2016 р. Справа № 903/417/16

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Агропанхім", с. Рованці Луцького району Волинської області

до відповідача: Професійно-технічного училища №27 м. Берестечко, м. Берестечко Горохіського району

про стягнення 13 904,25 грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1-дов. вих.№45 від 12.07.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2-дов. від 07.07.2016р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу згідно ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки.

В судовому засіданні 12.07.2016 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач- Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія "Агропанхім"- звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Професійно-технічного училища №27 м. Берестечко - про стягнення 13 024,52 грн., в т.ч. 6 000,00грн.- заборгованості за отриманий по видатковим накладним №РН-0000121 від 11.09.2012р., №РН-0000163 від 02.11.2012р., №РН-000146 від 06.06.2013р. згідно договорів купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р., №19 від 02.11.2012р. та №22 від 06.06.2013р. товар, 2 137,52грн.-пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманого відповідачем товару згідно п.п. 7.1. договорів, 495,00грн.-3% річних та 4 422,00грн.-суми індексу інфляції згідно ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по оплаті отриманого ним товару, у встановлені договорами купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р., №19 від 02.11.2012р. та №22 від 06.06.2013р. строки.

Ухвалою суду від 14.06.2016р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 29.06.2016р. на 15:30год.

29.06.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання вих.№24/06-2016 від 24.06.2016р. (вх.№01-54/5711/16 від 29.06.2016р.), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, в зв'язку з відрядженням керівника.

Позивач в судове засідання 29.06.2016р. не з'явився, вимог суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №204 від 22.06.2016р.

Відповідач в судове засідання 29.06.2016р. не з'явився, вимог суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №190 від 22.06.2016р.

Ухвалою суду від 29.06.2016р. розгляд справи відкладався згідно ст. 77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на неявку сторін в судове засідання, неподання ними витребуваних судом доказів та необхідність витребування додаткових доказів по справі.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача- оригінали, долучених до позову доказів; чіткий, обгрунтований розрахунок суми основного боргу з зазначенням підстав нарахувань, проплат; чіткий, обгрунтований розрахунок пені, 3% річних, суми індексу інфляції з зазначенням періоду нарахувань; уточнити ціну позову; статут; додаткові докази відпуску товару згідно накладної №000146 від 06.06.2013р.; довіреності на отримання товару; відповідача- письмові пояснення (обгрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог; докази проплати; статут; довіреності на отримання товару.

Представник позивача в судовому засіданні 12.07.2016р. звернувся до суду з заявою вих.№47 від 12.07.2016р. (вх.№01-65/150/16 від 12.07.2016р.) про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача 13 904,25 грн., в т.ч. 6 000,00грн.- заборгованості за отриманий по видатковій накладній №РН-0000121 від 11.09.2012р. згідно договору купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р. товар, 2 990,14грн.-пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманого відповідачем товару згідно п. 7.1. договору, 495,12грн.-3% річних та 4 418,99грн.-суми індексу інфляції згідно ст. 625 ЦК України.

Крім того, в додаткових поясненнях б/н (вх.№01-54/6254/16 від 12.07.2016р.) вказав, що суми, вказані в заяві про уточнення позовних вимог нараховані згідно договору купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р. та видаткової накладної №РН-0000121 від 11.09.2012р.

Зауважив, що кошти згідно платіжного доручення №407 від 27.09.2012р. не надходили. Зарахування коштів проходило по контрагенту без врахування дат поставки, тому строк позовної давності починається з 01.08.2013р. після останньої проплати.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.07.2016р. та в письмових запереченнях на позовну заяву б/н (вх.№01-54/6255/16 від 12.07.2016р.) позов заперечив, вказавши, що згідно договору купівлі-продажу №19 від 11.09.2012 року позивач поставив відповідачу засоби захисту рослин на суму 6 000 гривень по видатковій накладній № РН- 0000121 від 11.09.2012 року. Відповідно до договору оплата за отриманий товар мала бути проведена до 30.09.2012 року. 27.09.2012 року, відповідач, згідно платіжного доручення №407 від 27.09.2012 року перерахував позивачу передбачені 6000 гривень за отриманий товар. З позивачем відповідач співпрацює вже давно, і реквізити позивача вже були введені у всі програми бухгалтерії та держказначейства. Позивач, не повідомивши відповідача, змінив свої реквізити, а тому вищевказані кошти було перераховано на реквізити, які були у позивача раніше, тобто кошти було перераховано позивачу, але на інший рахунок.

Зазначив, що на підставі Указу Президента України від 16.03.1995 року № 227 та згідно вимог Інструкції НБУ №22 від 21.01.2004 року банк зобов'язаний перевірити заповнення реквізитів. У свою чергу банк одержувач зараховує кошти на рахунок своїх клієнтів, тільки після проведення перевірки реквізитів і, головне за умови їх збігу. У разі їх невідповідності, банк має право затримати суму переказу для встановлення належного отримувача цих коштів. При перерахунку вищевказаних коштів, банк ніяких помилок не виявив, тобто гроші було переказано позивачу. Якщо помилка була допущена платником, і кошти зараховані на рахунок неналежного одержувача, то останній повинен їх повернути протягом 5 днів з дня зарахування їх на рахунок. Позивач отримавши кошти в сумі 6000 гривень згідно платіжного доручення №407 від 27 вересня 2012 року, де вказано, що це гроші за отримання товару "Ураган", від 11 вересня 2012 року по договору №19 від 11.09.2012 року, кошти відповідачу не повернув, а в подальшому вони були використані на користь позивача. Тим більше, вказана сума грошей була відповідачем відправлена позивачу, і в Управлінні Державної казначейської служби України у Горохівському районі Волинської області ніяких претензій до реквізитів позивач не було, тобто рахунок був дійсний і належав позивачу (витяг з оборотів грошових коштів відповідача).

Зауважив, що згідно п.7.4 договору №19 від 11.09.2012 року у випадку зміни юридичної адреси, статусу платника податку на прибуток, сторона зобов'язана на протязі 5 днів у письмовій формі повідомити про це інші сторони.

Повідомив, що інші договори, які згадуються позивачем в позовній заяві, ніякого відношення до заборгованості не мають, так як грошові кошти по них проплачено вчасно, а позивач тільки намагається ввести суд в оману при обчисленні строків позовної давності.

Відносно акту звірки розрахунків зазначив, що взагалі його вважає неналежним доказом по даній справі, так як цей документ позивач створив сам для себе, відповідач його не отримував і відповідно цей акт ним не підписаний.

Долучив до матеріалів справи копії платіжного доручення №407 від 27.09.2012р. на суму 6 000,00грн. та статуту Професійно-технічного училища №27 м. Берестечко.

Крім того, звернувся до суду з заявою б/н від 12.07.2016р. (вх.№01-66/115/16 від 12.07.2016р.), в якій просив суд застосувати строк позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Агропанхім" щодо стягнення з Професійно-технічного училища №27 м. Берестечко заборгованості за договором купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р. та відмовити в задоволенні позову.

В обгрунтування вказаної заяви зазначив, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем грунтуються на договорі №19 купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року.

Так, п. 5.2. договору встановлено, що коли покупець (відповідач) отримує товар без попередньої оплати, то в такому випадку сплачує 100% вартості товару до 30 вересня 2012 року у розмірі 6 000 грн. з врахуванням ПДВ.

Як вбачається з тексту договору, він був укладений між сторонами 11.09.2012 року. Беручи до уваги п. 5.2 договору, повна оплата відповідачем за договором мала бути здійснена до 30.09.2012 р. включно. Таким чином, строк позовної давності починає відлік з 30.09.2012 р. Отже, загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату за договором сплив 30.09.2015р. В той же час, як вбачається з відтиску на конверті, яким було надіслано позовну заяву, вона була відправлена 07.06.2016 року.

Положенням ст. 257 ЦК України встановлено: загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положенням ч. 3 ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 07.06.2016 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяву позивача вих.№47 від 12.07.2016р. (вх.№01-65/150/16 від 12.07.2016р.) про уточнення позовних вимог, розцінює її як заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Заява про збільшення позовних вимог підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Агропанхім" та приймається судом.

Відповідно до п. 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Відтак, має місце нова ціна позову і згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог становить 13 904,25 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до справи письмові докази, господарський суд

встановив:

11 вересня 2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанією "Агропанхім", в особі директора ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту (продавець) та ПТУ №27 м. Бересчтечко, Горохівський р-н, в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту (покупець), укладено договір купівлі-продажу №19, згідно з п.п. 1.1.-1.2. якого продавець продає, а покупець купує мінеральні добрива, засоби захисту рослин, мікродобрива (товар). Кількість та вартість товару, визначаються за домовленістю сторін і відображаються у видаткових накладних до цього договору, по кожній партії окремо.

В розділі 2 договору сторони погодили, що ціна за 1 тону на умовах EXW в с. Голишів Луцького району Волинської області становить: найменування-ураган 20л, кількість-80л, ціна за 1 літр в грн. з ПДВ-75,00грн., загальна вартість з ПДВ-6 000,00грн. Орієнтовна сума чинного договору складає 6 000,00грн., в т.ч. ПДВ-1 000,00грн. Ціна за оплачений 100% загальної вартості по цьому договору, але не відвантажений товар, зміні не підлягає. За домовленістю між сторонами, з метою фіксування ціни, покупець має право попередньо сплатити 100% загальної вартості товару, вказаної в п. 2.2. цього договору.

Згідно п.п. 3.1.-3.5. цього договору постачання товару здійснюється на умовах EXW в с. Голишів Луцького району Волинської області згідно правил "ІНТЕРКОМС-2000", самовивозом автомобільним транспортом покупця. Термін постачання для партії товару-14 календарних днів з дати підписання даного договору. Датою постачання товару вважається дата видаткової накладної продавця. За домовленістю між сторонами продавець має право достроково поставити товар. Кожна поставка приймається як окрема партія і супроводжується видатковими накладними продавця, які є невід'ємною частиною договору.

У відповідності до п.п. 4.1., 4.2., 4.6. цього договору передача товару здійснюється в місці та термін, вказані в п. 3.1. цього договору. Право власності на товар у покупця виникає з моменту його передачі продавцем, що підтверджується видатковими накладними продавця. Передача товару продавцем покупцю засвідчується накладними.

В розділі 5 даного договору сторонами обумовлено порядок розрахунків, а саме: розрахунки за придбаний товар здійснюються покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі виставленого рахунка-фактури. За домовленістю сторін, товар може бути відвантажений покупцю без попередньої оплати, в такому випадку покупець сплачує 100% вартості товару до 30.09.12р. згідно видаткових накладних, які є невід'ємною частиною договору. Оплата вартості товару здійснюється покупцем з моменту підписання даного договору, хоча остаточний розрахунок здійснюється не пізніше дати вказаної у п. 5.2. даного договору. Передача товару продавцем покупцю засвідчується накладними. Остаточний розрахунок між сторонами по цьому договору, здійснюється на підставі видаткових накладних, по кожній партії окремо. Кількість товару, зазначена у видаткових накладних, є кінцевою і обов'язковою для всіх сторін.

Згідно п. 7.4. договору №19 від 11.09.2012р. у випадку зміни юридичної адреси, статусу платника податку на прибуток, сторона зобов'язана на протязі 5 днів у питсьмовій формі повідомити про це іншу сторону.

Згідно п. 11.1. цього договору чинний договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє у частині постачання товару до 31.12.2012р., але в будь-якому випадку до повного розрахунку між сторонами.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені відтиском їх печаток.

На виконання умов даного договору позивачем було реалізовано відповідачу товар по видатковій накладній №РН-0000121 від 11.09.2012р. на суму 6 000,00грн.

Отримання товару відповідачем стверджується підписом відповідача про отримання товару на цій видатковій накладній.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р. предметом судових розглядів не виступав, недійсними судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем зобов'язання по передачі товару згідно договору купівлі-продажу №19 від 11.09.2012р., виконані в повному обсязі, що стверджується видатковою накладною №РН-0000121 від 11.09.2012р. на суму 6 000,00грн.

Підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" №01-06/928/2012 від 17.07.2012р., п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Стаття 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В розділі 5 даного договору сторонами обумовлено порядок розрахунків, а саме: розрахунки за придбаний товар здійснюються покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі виставленого рахунка-фактури. За домовленістю сторін, товар може бути відвантажений покупцю без попередньої оплати, в такому випадку покупець сплачує 100% вартості товару до 30.09.12р. згідно видаткових накладних, які є невід'ємною частиною договору. Оплата вартості товару здійснюється покупцем з моменту підписання даного договору, хоча остаточний розрахунок здійснюється не пізніше дати вказаної у п. 5.2. даного договору. Передача товару продавцем покупцю засвідчується накладними. Остаточний розрахунок між сторонами по цьому договору, здійснюється на підставі видаткових накладних, по кожній партії окремо. Кількість товару, зазначена у видаткових накладних, є кінцевою і обов'язковою для всіх сторін.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем згідно платіжного доручення №407 від 27.09.2012р. було перераховано 6 000,00грн. в рахунок погашення заборгованості згідно накладної №РН-0000121 від 11.09.2012р. на рахунок позивача, який як вказав позивач належить йому, але був арештований.

Пунктом 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ вважається закінченим з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону(див. також частину третю статті 343 ГК України).

Статтями 610, 612 ЦК України визначено, що невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням цього зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 1.24 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Згідно вимог п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою №22 НБУ 21.01.2004р., позивач не є неналежним отримувачем, тобто особою, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі, а відповідач не є неналежним платником, тобто особою, з рахунку якої помилково або неправильно переказана сума коштів.

В даному випадку мала місце правова підстава для переходу коштів від відповідача до позивача, яка не суперечила меті правовідношення, яке виникло між сторонами (купівлі-продажу товару) і його юридичному змісту.

Зазначеним спростовуються доводи позивача про те, що з боку відповідача мав місце помилковий переказ коштів.

У договорі сторони не погодили - на який саме рахунок та у якому банку має здійснюватися оплата, та також не вказали, що оплата має здійснюватися тільки (виключно) на певний банківський рахунок вказаний у рахунку на оплату чи накладній, натомість за умовами договору сама обставина виставлення рахунку є підставою для початку перебігу встановленого договором строку, у який відповідач зобов'язаний здійснити оплату. І щодо цієї оплати, то у п. 5.1 договору сторони також вказали про здійснення розрахунків через поточний рахунок продавця без указання точного рахунку.

Також, із наданих сторонами копій договорів, видаткових накладних, банківських виписок та платіжного доручення, вбачається існування між сторонами звичаю ділового обороту щодо перерахування відповідачем коштів на рахунки позивача. Позивачем також було підтверджено приналежність йому цього рахунку. Отже, враховуючи умови договору та звичаї ділового обороту між сторонами перерахування відповідачем позивачу оплат на будь-який з указаних рахунків позивача, які відкриті у банках, було належним виконанням умов договору.

При цьому судом враховано, що позивачем не було повідомлено відповідача про зміну його банківських реквізитів - про закриття рахунку на який раніше відповідачем здійснювались платежі. Суд зауважує, що згідно п. 7.4. договору №19 від 11.09.2012р. у випадку зміни юридичної адреси, статусу платника податку на прибуток, сторона зобов'язана на протязі 5 днів у питсьмовій формі повідомити про це іншу сторону. Отже, з наданого відповідачем та не спростованого позивачем платіжного доручення №407 від 27.09.2012р. судом встановлено перерахування коштів відповідачем на рахунок позивача в оплату накладної №РН-0000121 від 11.09.2012р. та договору №19 від 11.09.2012р. в розмірі 6 000,00грн., тому враховуючи відсутність іншого встановленого договором порядку, з огляду на неповернення цих коштів позивачем відповідачу як надмірно перерахованих, суд визнає погашення відповідачем заборгованості перед позивачем повністю. Отже, оплата відповідачем була здійснена без прострочення, а саме 27.09.2014р., так як сторони в п.5.2. договору №19 від 11.09.2012р. погодили, що покупець сплачує 100% вартості товару до 30.09.2012р. згідно видаткових накладних, що і було зроблено відповідачем.

Доводи ТзОВ Компанія "Агропанхім" у позовній заяві та у поясненнях не спростовують даного висновку.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині основного боргу, оскільки заборгованість була погашена відповідачем до звернення позивача до суду з даним позовом, що встановлено вище судом.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Кодексу.

Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Кодексу).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Кодексу, частина перша якої пов'язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини сьомої статті 261 Кодексу винятки з цього правила можуть бути встановлені законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем грунтуються на договорі №19 купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року.

Так, п. 5.2. договору встановлено, що коли покупець (відповідач) отримує товар без попередньої оплати, то в такому випадку сплачує 100% вартості товару до 30 вересня 2012 року у розмірі 6 000 грн. з врахуванням ПДВ.

Як вбачається з тексту договору, він був укладений між сторонами 11.09.2012 року. Беручи до уваги п. 5.2 договору, повна оплата відповідачем за договором мала бути здійснена до 30.09.2012 р. включно. Таким чином, строк позовної давності починає відлік з 30.09.2012 р. Отже, загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату за договором сплив 30.09.2015р.

За приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В той же час, як вбачається з відтиску на конверті, яким було надіслано позовну заяву, вона була відправлена 07.06.2016 року., внаслідок чого пропустив строк позовної давності для звернення до суду, який для нього сплив 30.09.2015р.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10 встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року № 10, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За таких обставин, встановивши безпідставність вимог позивача, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог не з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено іншою стороною у справі, а з підстав необгрунтованості позовних вимог.

На підставі викладеного, безпідставними є і вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 990,14грн.-пені, 495,12грн.-3% річних та 4 418,99грн.-суми індексу інфляції.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

14.07.2016

Суддя С. В. Бондарєв