РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2016Справа №910/22897/13
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромейл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс"

треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача

1)Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк"

2) Командитне товариство "Д-Груп"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача

3)Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Девелопмент"

про визнання права власності

Суддя Усатенко І.В.

Представники учасників сторін:

від позивача Пархомчук Р.І. (за дов.), Мосійчук Д.Б. (директор)

від відповідача Сич Є.Ю. (за дов.)

від третьої особи 1 не з'явились

від третьої особи 2 не з'явились

від третьої особи 3 Пархомчук Р.І. (за дов.)

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.07.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромейл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс"; треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес парк"; Командитне товариство "Д-Груп"; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Девелопмент" про визнання права власності.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.10.2014 у справі № 910/22897/13 позов задоволено частково: визнано за ТОВ "Євромейл" право власності на нежиле приміщення (літ Р), загальною площею 4242,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул.. Смоленська, 31-33, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 апеляційні скарги ТОВ "Євромейл" та ТОВ "Техноторг-Плюс" залишено без задоволення, рішення Господарського суду від 21.10.2014 № 910/22897/13 без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016 касаційну скаргу ТОВ "Техноторг-Плюс" та ТОВ "Євромейл" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/22897/13 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 - скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва №04-23/916 від 10.05.2016 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/22897/13.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу № 910/22897/13 передано на новий розгляд судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 12.05.2016 справу прийнято до свого провадження та призначено на 30.05.2016.

Ухвалою суду від 30.05.2016 розгляд справи відкладено на 16.06.2016 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Девелопмент".

Ухвалою суду від 16.06.2016 розгляд справи відкладено на 07.07.2016.

Ухвалою суду від 07.07.2016 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, як необґрунтованому та відмовлено у клопотання про залучення у справі іншого відповідача ТОВ "Стар Девелопмент". Розгляд справи відкладено на 15.07.2016.

В судове засідання 15.07.2016 представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ "Бізнес-Парк" та КТ "Д-Груп" не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що в силу приписів п. 7.5. Договору фінансового лізингу б/н від 15.08.2000, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл" та Командитним товариством "Корпорація "Веда", яке змінило своє найменування на Командитне товариство "Д-Груп", позивачу належить право власності на нежиле приміщення (літ. Р), загальною площею 4 242, 4 кв. м та нежилий будинок - корпус цеху № 23, компресорну (літ. К, Е, Е'), загальною площею 495,70 кв. м, які знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33. Проте, зазначені об'єкти нерухомого майна були продані відповідачу на підставі договорів купівлі-продажу від 11.03.2011, а тому, в силу п. 7.4. Договору фінансового лізингу б/н від 15.08.2000, останній став Лізингодавцем за відповідним договором, і вказаний договір зберіг свою дію та умови по відношенню до нового власника, тобто для відповідача. Однак на даний час відповідач не визнає право власності позивача на Спірні об'єкти нерухомості, у зв'язку з чим позивач і звернувся за захистом свого порушеного права до суду шляхом визнання права власності на Спірні об'єкти.

Відповідач проти позову заперечував, наголошував, що договір лізингу не є підставою для реєстрації права власності на майно без відповідного договору купівлі-продажу, а саме відповідач являвся власником спірного майна на момент звернення з позовом. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, в зв'язку з відсутністю порушеного права позивача. Крім того відповідач наполягає на тих обставинах, що станом на день вирішення спору позивач не є власником майна і відповідач не є власником майна, оскільки після набуття чинності рішенням суду по справі позивач зареєстрував спірне майно за собою та в подальшому відчужив третій особі ТОВ "Стар Девелопмент"

Третя особа-2 підтримала заперечення відповідача та наголосила, що для набуття права власності на спірне майно, позивач мав вчинити певні дії, передбачені законодавством в тому числі підписати акт приймання-передачі майна. Крім того, на момент вирішення спору позивач в добровільному порядку передав спірне майно до статутного капіталу ТОВ "Стар Девелопмент", а тому не може заявляти позов про визнання права власності на майно, власником якого він не являється.

Представник третьої особи -3 повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2000 року між Командитним товариством "Д-Груп", яке є правонаступником Командитного товариства "Корпорація "ВЕДА", як Лізингодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл", як Лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу б/н (копія договору в справі, по тексту Договір або Договір лізингу) за п. 1.1. якого Лізингодавць передає, а Лізингоодержувач отримує в платне користування нежиле приміщення, а саме - Корпус № 2, літера "Р", площею 4705,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (чинна на момент укладення договору) лізинг - це підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Лізинг здійснюється за договором лізингу, який регулює правовідносини між суб'єктами лізингу, і, залежно від особливостей здійснення лізингових операцій, може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

На виконання умов Договору 15.08.2000 Лізингодавцем було передано Лізингоодержувачу визначений за Договором об'єкт лізингу, зокрема - Корпус № 2, літера "Р", площею 4705,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це договір лізингу, в результаті укладення якого лізингоодержувач на своє замовлення отримує в платне користування від лізингодавця об'єкт лізингу на строк, не менший строку, за який амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Сума відшкодування вартості об'єкта лізингу в складі лізингових платежів за період дії договору фінансового лізингу повинна включати не менше 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Після закінчення строку договору фінансового лізингу об'єкт лізингу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, переходить у власність лізингоодержувача або викуповується ним за залишковою вартістю.

Згідно п. 2.1 договору лізингу, він вступає в силу з моменту передачі корпуса в лізинг, яким являється дата підписання сторонами акту приймання-передачі корпусу в лізинг і діє до 15.08.2012.

Протягом всього строку дії договору корпус являється власністю лізингодавця. У випадку переходу права власності на корпус від лізингодавця до іншої особи даний договір зберігає чинність по відношенню до нового власника. Новий власник не має права без згоди лізингоодержувача виключати будь-які пункти чи підпункти даного договору, а також вносити зміни та доповнення в даний договір. У випадку відмови нового власника корпусу від виконання умов договору, він виплачує лізингоодержувачу штраф у розмірі 100000,00 грн., повертає лізингоодержувачу всі здійснені лізингові платежі, компенсує лізингоодержувачу всі витрати, понесені лізингоодержувачем на ремонт корпусу, а також відшкодовує йому та суборендарям усі збитки, завдані такою відмовою згідно з діючим законодавством України (п. 7.1, 7.4 договору).

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця. У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника. У договорі фінансового лізингу може передбачатися право викупу об'єкта лізингу лізингоодержувачем після закінчення або до закінчення строку договору, але не раніше строку, протягом якого амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору лізингу. Право власності на об'єкт фінансового лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов договору лізингу та законодавства України.

Відповідно до п. 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 7.9 договору лізингу на наступний день після дати закінчення строку дії даного договору корпус переходить у власність лізингоодержувача. Корпус переходить у власність лізингоодержувача до закінчення строку дії даного договору (але не раніше строку, за який відбудеться амортизація 60% вартості корпусу) у випадку виплати лізингоодержувачем його повної вартості. Право власності на корпус переходить до лізингоодержувача в момент підписання сторонами акту приймання-передачі корпусу. Лізингодавець зобов'язаний передати корпус у власність лізингоодержувача протягом 2-х робочих днів з моменту, визначеного п. 7.5, 7.6 договору. Всі витрати пов'язані з оформленням права власності на корпус несе лізингоодержувач. Лізингодавець у випадку необхідності зобов'язаний сприяти лізингоодержувачу у оформленні права власності на корпус. Лізингодавець зобов'язаний передати лізингоодержувачу всю документацію, необхідну для оформлення права власності на корпус, не пізніше 2-х робочих днів після кінцевих розрахунків, передбачених даним договором. В разі порушення строків, передбачених п.п.7.7, 7.9. договору лізингодавець сплачує лізингоотримувачу штраф в розмірі 100% від сплачених лізингоотримувачем платежів, а також відшкодовує збиткі, спричинені такою відмовою (п.7.10 договору).

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Строк дії договору обумовлений строком лізингу (не менше 60% амортизації вартості корпусу). Договір втрачає силу після виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (п. 12.1, 12.2 договору).

Згідно розрахунку місячної лізингової плати та довідки вартості корпуса, що передається у фінансовий лізинг, загальна площа корпусу становить 4705,0 кв. м, залишкова вартість корпусу станом на 01.07.2000 складає 600604,63 грн., розмір місячної лізингового платежу за договором становить 2700,00 грн., в тому числі амортизація 2502,52 грн.

31.10.2002 сторони склали акт звірки взаємних розрахунків до договору фінансового лізингу від 15.08.2000, про те що лізингоодержувач перерахував лізингодавцю всю суму лізингових платежів - 629041,75 грн., що складає повну вартість об'єкта лізингу та винагороду лізингодавця. На підтвердження сплати лізингових платежів до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень.

06.11.2012 позивач звернуся до КТ "Д-Груп" з листом № 11/6, в якому повідомляв про виконання грошових зобов'язань за договором лізингу та припиненням строку його дії, та пропонував передати у власність об'єкт лізингу. Доказів звернення з листами щодо виконання умов договору лізингу відповідачем ТОВ «Техноторг-Плюс» матеріали справи не містять.

У листі від 21.01.2013 № 1/21 КТ "Д-Груп" повідомило ТОВ "Євромейл" про відчуження об'єкта лізингу і про перебування його у власності ТОВ "Техноторг-Плюс".

Згідно акту прийому-передачі майна учасників ТОВ "Бізнес Парк" від 29.12.2002 КП "Корпорація "Веда" внесло до статутного фонду ТОВ "Бізнес Парк" нежитловий будинок № 2, літера "Р", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33, яке є його власністю на підставі свідоцтва про право власності НБ № 010004597. Площа об'єкта /нежилий будинок-виробнича будівля № 2, літера "Р", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33, що передається становить 4242,4 кв.; виробничу будівлю корпус 23 площею 219,2 кв. м, виробничу будівлю - компресорна площею 276,00 кв.м.

У відповідності до ст. 12 Закону України "Про господарські товариства", в редакції чинній на момент складання акту прийому-передачі б/н від 29.12.2002, товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Судом установлено, що згідно акту прийому-передачі б/н від 29.12.2002 КТ "Корпорація "Веда" внесло до статутного фонду ТОВ "Бізнес парк" вище зазначене майно.

Таким чином, в силу п. 7.4. Договору, ст. 10 Закону України "Про лізинг" та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства", ТОВ "Бізнес парк".

За зазначених обставин, ТОВ "Бізнес парк" отримало свідоцтво про право власності НП № 010006834 від 20.02.2003р. Загальна площа об'єкта /нежиле приміщення в будинку по вул. Смоленська, 31-33 в м. Києві, літера "Р"/ складає - 4242,40 кв.м. (копія свідоцтва в справі).

Окрім того, ТОВ "Бізнес парк" отримало і інше свідоцтво про право власності НЕ № 010007281, однак вже на інший об'єкт - нежилий будинок - корпус цеху № 23, компресорна по вул. Смоленська, 31-33 (літ. К, Е, Е') в м. Києві, площа якого становить - 495,70 кв.м. (копія свідоцтва в справі).

Згідно договорів купівлі-продажу від 11.03.2011, зареєстрованими в реєстрі за № 1193, 1196 ТОВ "Бізнес Парк" продало, а ТОВ "Техноторг-Плюс" купило нежиле приміщення (літера Р), загальною площею 4242,4 кв.м, та нежилий будинок - корпус цеху № 23, компресорну (літери К, Е, Е'), загальною площею 495,70 кв. м, що знаходяться у м. Києві по вул. Смоленській, 31-33. Вказане майно було передано за актами прийому передачі від 11.09.2011. Згідно витягів № 29405212 від 23.03.2011, № 29405379 від 23.03.2011 право власності на нерухоме майно зареєстровано 23.03.2011.

Згідно п. 7 зазначених договорів купівлі-продажу продавець стверджує, що відчужена будівля на момент підписання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі не перебуває, прав щодо відчужуваної будівлі у третіх осіб (у тому числі про право сервітуту), за договорами позички, шлюбним контрактом тощо, а також будь-яких інших обтяжень не має.

Отже відповідач набув право власності на нежиле приміщення (літера Р), загальною площею 4242,4 кв.м, та нежилий будинок - корпус цеху № 23, компресорну (літери К, Е, Е'), загальною площею 495,70 кв. м, що знаходяться у м. Києві по вул. Смоленській, 31-33 з моменту державної реєстрації з 23.03.2011 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.05.2016 у справі № 910/3716/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євромейл" та Командитного товариства "Д-Груп" про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 15.08.2000 р. укладеного між Командитним товариством "Корпорація "Веда", правонаступником якого є Командитне товариство "Д-Груп", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл", предметом якого є нежиле приміщення корпус № 2, літ "Р", розташоване вздовж вул. Металістів за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33. загальною площею 4705, 0 кв.м., яке набрало законної сили, встановлено, що відсутність у оспорюваному договорі істотних умов, у будь-якому випадку не зумовлюють його недійсність. Вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" у даній справі обґрунтовані набуттям ним права власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2011, суд дійшов висновку, що на момент укладення оспорюваного договору фінансового лізингу - 15.08.2000 права та охоронювані інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Плюс" щодо спірного майна у будь-якому випадку не могли бути порушені.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 15.08.2000 не порушує права ТОВ "Техноторг-Плюс" та є дійсним.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" (чинний на момент укладання договору лізингу) істотними умовами договору лізингу є: найменування сторін; об'єкт лізингу (склад і вартість майна), умови та строки його поставки; строк, на який укладається договір лізингу; розмір, склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду; умови переоцінки вартості об'єкта лізингу згідно з законодавством України; умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача; умови страхування об'єкта лізингу; умови експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану; умови реєстрації об'єкта лізингу; умови повернення об'єкта лізингу чи його викупу після закінчення дії договору; умови дострокового розірвання договору лізингу; умови надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача; відповідальність сторін; дата і місце укладення договору. За згодою сторін у договорі лізингу можуть бути передбачені й інші умови.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Отже договір лізингу є змішаним та містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу.

До правовідносин, що регулюють порядок набуття об'єкта лізингу у власність застосовують норми права про купівлю-продаж.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про фінансовий лізинг" у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Між сторонами договору фінансового лізингу від 15.08.2000 року договір купівлі-продажу предмета лізингу не укладався.

Отже на момент виникнення у відповідача права власності на спірне майно до правовідносин між ТОВ "Техноторг-Плюс" та ТОВ "Євромейл" щодо порядку отримання права власності на об'єкт лізингу застосовуються норми законодавства, чинного на момент набуття відповідачем права власності на майно, оскільки, вказані правовідносини не були врегульовані договором фінансового лізингу і позивач не набув права власності на майно.

Відповідно до п.7.7. договору лізингу від 15.08.2000 право власності на корпус переходить до лізингоотримувача в момент підписання сторонами акта приймання-передачі корпуса. Лізингодавець зобов'язаний передати лізингоотримувачу всю документацію, необхідну для оформлення права власності на корпус, не пізніше 2-х робочих днів після остаточних розрахунків (п.7.9. договору).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.ст. 663, 665 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

У разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. (ст.620 ЦК України). Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов'язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред'явив позов.

Судом встановлено, що позивач станом на дату звернення до суду з позовом не набув право власності на майно: окремий договір-купівлі продажу спірного майна не укладався, обумовлений в п.п.7.7, 7.9 договору акт приймання-передачі корпуса у власність позивача не складався, як і не передавалась необхідна для оформлення права власності документація, крім того відсутні будь-які правовстановлюючі документи в підтвердження права власності на спірне майно та його реєстрацію саме за позивачем, тобто відсутній документ, що підтверджує набуття права власності позивачем на об'єкт лізингу.

Підпункт 3 пункту 1 статті 11 і підпункт 2 пункту 1 статті 12 Закону встановлюють право лізингодавця і лізингоодержувача вимагати відшкодування збитків, завданих внаслідок дій або бездіяльності контрагента за договором при виконанні умов лізингу. Відшкодування збитків повинне здійснюватись на підставі і в розмірах, визначених статтею 203 Цивільного кодексу України. Сторонами може бути погоджено додаткові умови щодо майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання договору лізингу, і такі умови, що не суперечать чинному законодавству. Слід зауважити, що відповідно до ст. 12 ч.2. підп. 5 Закону у разі, якщо лізингоодержувач не реалізує своє право викупу об'єкта лізингу та не продовжить строк його використання після припинення дії договору, він зобов'язаний повернути об'єкт лізингу лізингодавцеві у стані, зазначеному в договорі.

Сторони договору лізингу обумовили відповідальність у випадку відмови нового власника корпусу від виконання умов договору: він виплачує лізингоодержувачу штраф у розмірі 100000,00 грн., повертає лізингоодержувачу всі здійснені лізингові платежі, компенсує лізингоодержувачу всі витрати, понесені лізингоодержувачем на ремонт корпусу, а також відшкодовує йому та суборендарям усі збитки, завдані такою відмовою згідно з діючим законодавством України (п. 7.1, 7.4 договору). В разі порушення строків, передбачених п.п.7.7, 7.9. договору лізингодавець сплачує лізингоотримувачу штраф в розмірі 100% від сплачених лізингоотримувачем платежів, а також відшкодовує збитки, спричинені такою відмовою (п.7.10 договору).

Договір є чинним та обов'язковим для виконання.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 26.02.2016 право власності на нежиле приміщення (літера Р) загальною площею 4242,4 кв. м по вул. Смілянській, 31-33 у м. Києві було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Євромейл" на підставі рішення суду від 21.10.2014 № 910/22897/13 (скасовано постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016). Право власності на вказане нежитлове приміщення 11.03.2016 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Стар Девелопмент", як внесок у статутному капіталі, зроблений ТОВ "Євромейл".

Отже станом на день розгляду справи право власності на нежиле приміщення (літера Р) загальною площею 4242,4 кв. м по вул. Смілянській, 31-33 у м. Києві не зареєстровано ні за позивачем, ні за відповідачем.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, зробленого Верховним судом України згідно ст.392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Часто позови про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад на безхазяйну річ, на об'єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть.

Судом встановлено, що позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на нежиле приміщення (літера Р) загальною площею 4242,4 кв. м по вул.. Смілянській, 31-33 у м. Києві (відсутнє суб'єктивне право), а тому у нього немає підстав звертатись до суду з позовом про визнання права власності (не є власником), а суду відсутні підстави для задоволення такого позову.

За частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний рішення складено: 18.07.2016.

Суддя Усатенко І.В.