РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016Справа №910/8124/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1.Національний банк України

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

3.Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім

"Дослідно-механічний завод "Карпати"

Про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Мединський М.М. - по дов.

від відповідача : не з'явився

від третьої особи 1: Добролюбов В.І. - по дов.

від третьої особи 2: Цуканова С.Г. - по дов.

від третьої особи 3: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору поруки № П-2011034-1 від 29.08.14. та зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали кредитної справи та договорів, переданих на виконання Договору поруки № П-2011034-1 від 29.08.14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.16. порушено провадження у справі № 910/8124/16, призначено її до розгляду на 24.05.16. та залучено до участі в розгляді даної справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Національний банк України та Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Дослідно-механічний завод "Карпати".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.16. на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи на стороні позивача-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, та на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено розгляд справи на 09.06.16.

06.06.16. позивач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 09.06.16. підтримав подане 08.06.16. клопотання про витребування доказів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг", відповідно до якого позивач просить суд витребувати у відповідача для огляду у судовому засіданні оригінали наступних документів:

- Договір кредитної лінії № НКЛ-2011034 від 12.11.12. та додаткові угодами до нього;

- Іпотечний договір № НКЛ-2011034/S01 від 26.11.12. та додаткові угоди до нього;

- Договір застави майнових прав № НКЛ-2011034/S2 від 12.11.12. та додаткові угоди до нього;

- Договір застави майнових прав № НКЛ-2011034/S3 від 12.11.12. та додаткові угоди до нього;

- Договір поруки № П-2011034 від 26.11.12. та додаткові угоди до нього;

- Договір поруки № П-2011034-1 від 29.08.14.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що 26.02.15. на підставі акту приймання-передачі документів оригінали вищевказаних договорі були передані Товариству з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" на виконання договору поруки № П-2011034-1 від 29.08.14.

Позивач зазначає, що він 13.08.15. звернувся до відповідача з повідомленням про нікчемність правочинів № 6901, в якому виклав вимогу щодо повернення оригіналів документів, які були ним отриманні на підставі Договору поруки № П-2011034-1 від 29.08.14.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повернув позивачу оригінали договорів, які вказані в клопотанні.

Представники третіх осіб на стороні позивача в судовому засіданні 09.06.16. підтримали вищевказане клопотання позивача в повному обсязі, та просили суд його задовольнити.

Розглянувши в судовому засіданні 09.06.16. клопотання позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку про їх задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що витребувані докази стосуються даної справи, можуть підтвердити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, є належними доказами, оскільки містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в даній справі, необхідні для розгляду даної справи по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про витребування зазначених в клопотанні позивача доказів.

Крім того, позивач 09.06.16. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав додаткові обгрунтування позовних вимог, клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Разом з тим, позивач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, в якому просить суд дослідити документи у закритому судовому засіданні.

Суд відкладає розгляд даного клопотання до з'ясування фактичних обставин справи.

09.06.16. третя особа-1 на стороні позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подала письмові пояснення по справі, в яких просить суд задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в повному обсязі.

09.06.16. третя особа-2 на стороні позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подала письмові пояснення по справі, в яких просить суд задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Представник відповідача повторно в судове засідання 09.06.16. не з'явився, вимоги попередніх ухвал Господарського суду міста Києва у справі № 910/8124/16 не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання витребуваних доказів, необхідність витребування нових доказів.

Враховуючи викладене, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, ухвалою від 09.06.2016р. розгляд справи було відкладено на 21.06.2016. та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" для огляду в судовому засіданні оригінали наступних документів: Договір кредитної лінії № НКЛ-2011034 від 12.11.12. та додатковими угодами до нього; Іпотечний договір № НКЛ-2011034/S01 від 26.11.12. та додаткові угоди до нього; Договір застави майнових прав № НКЛ-2011034/S2 від 12.11.12. та додаткові угоди до нього; Договір застави майнових прав № НКЛ-2011034/S3 від 12.11.12. та додаткові угоди до нього; Договір поруки № П-2011034 від 26.11.12. та додаткові угоди до нього; Договір поруки № П-2011034-1 від 29.08.14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016р. на підставі ст. 4-4 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється у закритому судовому засіданні.

21.06.2016р. позивач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалі справи.

Крім того, позивач в судовому засіданні 21.06.2016р. подав заяву на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України про продовження строку вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Представники відповідача та третьої особи на стороні відповідача в судове засідання 21.06.2016р. вкотре не з'явилися, вимоги попередніх ухвал Господарського суду міста Києва у справі №910/8124/16 не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання витребуваних доказів, необхідність витребування нових доказів.

Враховуючи викладене, з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, ухвалою від 21.06.2016р. розгляд справи було відкладено на 14.07.2016р.

Ухвалою від 24.06.2016р. строк вирішення спору було продовжено на 15 календарних днів.

У судовому засіданні 14.07.2016р. представниками учасників судового процесу було підтримано раніше висловлену правову позицію по суті спору.

Відповідач та третя особа 3 у судове засіданні 14.07.2016р. не з'явились, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористались, проте були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Наразі, з огляду на неявку вказаних учасників судового процесу у судове засідання 14.07.2016р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Аналогічними правами наділено у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач та третя особа 3 в процесі розгляду справи 14.07.2016р. не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14.07.2016р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб 1, 2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

12.11.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дослідно-Механічний завод «Карпати» (позичальник) було укладено договір №НКЛ-2011034, відповідно до п.1.1 якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.1.1.1 договору №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 9 164 100 грн. зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 27% річних в порядку, визначеному договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 11.11.2014р.

У п.1.3 договору №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. вказано, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір іпотеки комплексу загальною площею 1508,7 кв.м, що розташований за адресою: Автономна Республіка Крим, м.Саки, вул.Морська, буд.2е та комплексу загальною площею 1992, 3 кв.м, що розташований за адресою: Автономна Республіка Крим, м.Саки, вул.Морська, буд.2в; договір застави майнових прав на отримання грошових коштів з договору №97у про надання послуг з організації перевезень вантажів від 15.08.2012р., що належать позичальнику; договір застави майнових прав на отримання в оренду 200 напіввагонів в термін до 08.08.2018р. з договору оренди вагонів №СВРЗ-06-03-12-27/ю від 09.08.2012р., що належать позичальнику; договір поруки ОСОБА_5.

Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за договором (п.8.3 договору №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р.).

У додатковому договорі №1 від 29.08.2013р. контрагентами погоджено внесення змін, в тому числі, до п.1.1.1 договору №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. Зокрема, сторонами визначено, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами (траншами) в межах невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 4 630 000 грн. та 335 000 дол.США.

Додатковим договором №4 від 29.08.2014р. позивачем та третьою особою 1 погоджено, що ліміт кредитної лінії за договором №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. становить 234 331, 01 дол.США.

Матеріалами справи підтверджується, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх обов'язків за кредитним договором №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. було укладено наступні договори: іпотечний договір №НКЛ-2011034/S1 від 26.11.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторій для батьків з дітьми «БЛАКИТНА ХВИЛЯ» (з подальшими змінами та доповненнями); договір №НКЛ-2011034/S2 від 12.11.2012р. застави майнових прав між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дослідно-механічний завод «Карпати» (з подальшими змінами та доповненнями); договір №НКЛ-2011034/S3 від 12.11.2012р. застави майнових прав між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дослідно-механічний завод «Карпати» (з подальшими змінами та доповненнями); договір поруки №П-2011034 від 26.11.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дослідно-механічний завод «Карпати», ОСОБА_5 (з подальшими змінами та доповненнями).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Як свідчать матеріали справи, 29.08.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проціон-Торг» (поручитель) було укладено договір №П-2011034-1 поруки, відповідно до п.1.1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дослідно-механічний завод «Карпати» зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредитної лінії №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р., укладеним між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредитору отриманий кредит в розмірі 234 331, 01 дол.США зі сплатою процентів у розмірі та строки й на умовах, визначених в договорі кредиту та додаткових угодах до нього, що можуть бути укладені у майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту по 30.12.2014р., сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту та цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до п.2.1 договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. зміст забезпеченого порукою зобов'язання становлять: погашення основної суми заборгованості за договором кредиту в сумах та в терміни, що зазначені в договорі кредиту; сплата процентів за користування кредитом в розмірі, строки та на умовах, що визначені в договорі кредиту; сплата можливих штрафних санкцій, визначених договором кредиту; сплата інших витрат, пов'язаних зі здійсненням забезпеченої порукою вимоги.

Загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 234 331, 01 дол.США (п.2.2 договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р.).

У п.6.2 договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. вказано, що останній набирає чинності з дати його укладання. Дія цього договору припиняється на підставах, передбачених чинним законодавством, але не пізніше 31.03.2015р.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Таким чином, з огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки №П-2011034-1 від 29.08.2014р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору поруки, підписано та скріплено печатками текст договору, а отже, спірний правочин було вчинено 29.08.2014р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. недійсним, заявник посилався на те, що майнові вимоги банку за кредитним договором №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. було передано в заставу Національному банку України, яким передбачено, що майнові права за кредитними договорами не можуть бути обтяжені іншими зобов'язаннями. Одночасно, заявником наголошено, що Постановою №692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних та заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку. Заявником наголошено, що внаслідок укладання спірного правочину банк фактично відмовився від власних майнових вимог до позичальника, іпотекодавців та заставодавців. Крім того, за твердженнями позивача поручитель за спірним правочином був також кредитором банку, а отже, внаслідок укладання договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. фактично забезпечувались його права, як кредитора та надавались переваги. До того ж, заявником наголошено, що після введення в Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» відповідача направлялось повідомлення про нікчемність договору поруки на підставі приписів ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних за умови його відповідності хоча б одному з таких критеріїв: 1) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків:щоденного розміру регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України мінімального розміру регулятивного капіталу - п'ять і більше разів та/або значення нормативу достатності (адекватності) регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України нормативного значення цього нормативу - два і більше разів; 2) банк не виконав вимогу вкладника або іншого кредитора, строк якої настав п'ять і більше робочих днів тому, та/або встановлено факти невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством України строк; 3) системне порушення банком законодавства, що регулює питання запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму; 4) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків значення хоча б одного з нормативів ліквідності нижче мінімальних нормативних значень, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України, що розраховуються: за щоденними розрахунками - п'ять і більше разів; щодекади - два і більше разів; 4 1) обсяг негативно класифікованих активів банку (крім санаційного) становить 40 відсотків і більше загальної суми активів, за якими має оцінюватися ризик та формуватися резерв згідно з нормативно-правовими актами Національного банку України; 5) систематичне незабезпечення ефективності функціонування та/або адекватності системи управління ризиками, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. За приписами п.8 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність». Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

За твердженнями позивача, 30.10.2014р. правлінням Національного банку України прийнято постанову №692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії проблемних».

У ч.1 ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; 3) встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови №150 від 02.03.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015р. «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. (включно).

Рішенням №71 від 08.04.2015р. Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02.03.2015р. «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строк запровадження тимчасової адміністрації було визначено до 02.09.2015р.

Відповідно до рішення №147 від 03.08.2015р. Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» тимчасову адміністрацію у позивача було продовжено до 01.10.2015р.

02.10.2015р. на підставі постанови №664 від 02.10.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Посилаючись на приписи п.1, 2, 4, 7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачем на адресу відповідача було скеровано повідомлення №6901 від 13.08.2015р. про нікчемність договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. поруки.

Наразі, обґрунтовуючи позовні вимоги заявник також посилається на те, що на момент укладання спірного правочину відповідач був кредитором Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», а отже, з огляду на неплатоспроможність банку останній був позбавлений можливості розпоряджатись коштами на своєму рахунку, а укладання договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. є забезпеченням майном банку грошових вимог самого поручителя. Вказані обставини на думку заявника вказують на те, що шляхом укладання оспорюваного договору відповідачу 1 було надано певні переваги та пільги як кредитору банку. До того ж, за твердженнями заявника, укладанням оспорюваного правочину банк взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим.

Проте, за висновками суду, вказані вище твердження заявника є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування. При цьому, господарський суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Як вже зазначалось, відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

У п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що вирішуючи питання відносно доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, всупереч означених вище приписів чинного законодавства заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Проціон Торг» станом на момент укладання спірного правочину було кредитором Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», а внаслідок укладання відповідачу було надано переваги, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Твердження позивача про наявність у відповідача на момент настання строку оплати за договорами грошових коштів на рахунку у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» суд до уваги не приймає, як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

При цьому, заявником також не представлено до матеріалів справи доказів того, що внаслідок укладання спірного правочину банк став неплатоспроможним та фактично не міг виконувати зобов'язання перед іншими кредиторами. Навпаки, за твердженнями самого позивача, поручителем було сплачено грошові кошти в якості виконання забезпеченого порукою зобов'язання третьої особи 1, що фактично вказує на отримання банком грошових коштів, що у подальшому могли бути використані для виконання останнім своїх зобов'язань перед іншими кредиторами.

Позиція Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» стосовно того, що внаслідок укладання договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. банк фактично відмовився від власний майнових вимог до позичальника, суд також вважає безпідставними, оскільки у відповідності до ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Одночасно, ст.543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Тобто, з аналізу наведених правових норм вбачається, що з договору поруки виникає солідарне зобов'язання боржників, що надає кредитору, а у даному випадку Публічному акціонерному товариству «Дельта банк», вимагати виконання зобов'язання за кредитним договором як у позичальника, так і поручителя. А отже, у даному випадку відсутні підстави стверджувати, що внаслідок укладання спірного правочину позивач відмовився від власних майнових вимог.

Щодо посилань позивача на передання майнових прав банку за договором №НКЛ-2011034 від 12.11.2012р. в заставу Національного банку України за договором №37/ЗМП від 11.04.2014р. застави майнових прав, за яким майнові права за кредитним договором мають бути не обтяжені іншими зобов'язаннями та відчужені банком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вказувалось вище, статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Тобто, з аналізу наведеної правової норми вбачається, що порука за своєю правовою природою не є обтяженням майнових прав, а отже, посилання позивача в якості підстави позову на заборону щодо обтяження майнових прав банку за договором застави, який укладено з Національним банком України, ніяким чином не вказує на невідповідність спірного правочину вимогам чинного на момент його укладання законодавства, а свідчить лише про невірне трактування заявником норм цивільного законодавства та договору застави. До того ж, судом вже зазначалось, що порука за своєю правовою природою не передбачає відчуження майнових прав.

Стосовно тверджень позивача, щодо відсутності у Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» права укладання, в тому числі, спірного правочину, з огляду на обмеження, які було введено для банку постановою №692/БТ від 30.10.2014р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії проблемних», суд зазначає, що у відповідності ст.75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею, а отже, при укладанні договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. Товариство з обмеженою відповідлаьтністю «Проціон-Торг» ніяким чином не могло знати про наявність обмежень повноважень Публічного акціонерного товариства «Дельта банк».

При цьому, суд зауважує, що за своєю правовою природою постанова №692/БТ від 30.10.2014р. правління Національного банку України є актом індивідуальної дії, який вирізняться споміж інших юридичних актів тим, що стосується конкретної особи. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Постанова №692/БТ від 30.10.2014р. правління Національного банку України Національного банку України була прийнята стосовно Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», а не обох контрагентів за спірним правочином, внаслідок чого не може мати юридичних наслідків для відповідачів.

До того, спірний правочин було укладено 29.08.2014р., тоді як постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії проблемних» було прийнято лише 30.10.2014р., тобто, більш як на три місяці пізніше після укладання договору.

При цьому, посилання заявника на те, що спірний договір було укладено не 29.08.2014р., а пізніше, суд вважає такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування та зазначає, що твердження позивача про реєстрацію договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р. у бухгалтерському обліку банку лише 24.02.2015р. не є беззаперечним свідченням укладання правочину саме в цей час, оскільки момент укладання правочину не ставиться в залежність від його реєстрації у бухгалтерському обліку банку.

Відповідно до п.3.1 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, яку затверджено Постановою №481 від 27.12.2007р. правління Національного банку України банк відображає в бухгалтерському обліку забезпечення за кредитом (майно, у тому числі майнові права на грошові кошти, які розміщені на вклад (депозит), за позабалансовими рахунками такою проводкою: а) отриману заставу за справедливою вартістю: дебет, рахунки для обліку отриманої застави; кредит, контррахунок; б) отриману гарантію (поручительство): дебет, рахунки для обліку отриманої застави; кредит, контррахунок.

Проте, означеною інструкцію строку такого облікування не визначено. Крім того, суд зазначає, що невиконання посадовими особами позивача, що відповідають за бухгалтерський облік Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» певних дій ніяким чином не може впливати на момент укладання договору, а тим паче на його відповідність вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи, що твердження позивача стосовно недійсності договору поруки №П-2011034-1 від 29.08.2014р. є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про визнання недійсним договору поруки №П-2011034-1 від 29.08.2014р., укладеного між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Грейн» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проціон-Торг» підлягають залишенню без задоволення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про застосування наслідків недійсності договору №П-2011034-1 від 29.08.2014р., а саме зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали кредитної справи та договорів, переданих на виконання договору поруки №П-2011034-1 від 29.08.2014р., підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.07.2016.

Суддя Т.М. Ващенко