РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

12 липня 2016 року Справа № 902/314/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Петухов М.Г. ,

судді Гулова А.Г.

за участю військового прокурора Кріпака С.А.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 оборони України - не з`явився

позивача квартирно - експлуатаційного відділ м. Вінниці - юр.ОСОБА_2А.(пост.дов. б/№ від 04.01.2016 р.)

відповідача - юр. ОСОБА_3 (пост.дов. № 12-45-1663 від 30.12.2015 р.)

розглянувши апеляційні скарги заступника військового прокурора Вінницького гарнізону та Квартирно - експлуатаційного відділ м.Вінниці

на рішення господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. р.

у справі № 902/341/16

за позовом заступника прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави - ОСОБА_1 оборони України в особі квартирно - експлуатаційного відділ м.Вінниці

до ОСОБА_4 національного аграрного університету

про зобов`язання виконати умови угоди

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у справі № 902/314/16 відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави - ОСОБА_1 оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділ м.Вінниці до ОСОБА_4 національного аграрного університету про зобов`язання виконати умови угоди.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду заступник військового прокурора Вінницького гарнізону подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у справі № 902/314/16, прийняти нове рішення та зобов`язати ОСОБА_4 національний університет виконати вимоги угоди про передачу квартир.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що рішення господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального права за неповного та необ`активного з`ясування обставин справи, і висновків суду не відповідають обставинам справи.

Пояснює, що предметом позову є невиконання умов угоди про взаємне співробітництво, укладеної сторонами 15.09.1995 р., в частині зобовязання ОСОБА_4 державного сільськогосподарського інституту зобов'язання передати ОСОБА_1 оборони України (через ОСОБА_4 КЕЧ району) 38 квартир в місті Тульчин Вінницької області у визначені угодою строки, а саме: у 1996 році - 15 квартир, у 1997 році - 10 двокімнатних квартир, у 1998 році - 13 квартир. ОСОБА_1 оборони України свої зобовязання за угодою виконало та відповідно до спільного наказу Міністра оборони України та Міністра сільського господарства і продовольства України від 02.09.1996 р. № 251/273 передало ОСОБА_4 державному сільськогосподарському інституту фонди військового містечка № 2 в м.Тульчин Вінницької області.

Зазначає, що судом не враховано, що на переданих фондах військового містечка було створено Тульчинський технікум ветеринарної медицини, який наказом ОСОБА_1 агарної політики України № 511 від 20.07.2009 р. «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів» приєднано актом прийняття-передачі від 01.10.2009 р. до Білоцерківського національного аграрного університету як відокремленого структурного підрозділу з правом юридичної особи. Тобто, ОСОБА_1 оборони України фактично було позбавлене можливості скористатися правом, наданим положеннями укладеної угоди, щодо повернення фондів військового містечка № 2 у місті Тульчині Вінницької області у разі невиконання ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом своїх зобов'язань.

Господарський суд дійшов до висновку про виникнення у відповідача обов'язку передати ОСОБА_1 оборони України 38-ми квартир на виконання умов угоди про взаємне співробітництво від 15.09.1995 р., а відтак і про порушені права позивача внаслідок невиконанням умов угоди.

Скаржник заперечує проти висновку Господарського суду Вінницької області про те, що строк позовної давності починає відлік з 01.01.1997 р. у зв'язку з тим, що найповажнішою причиною для відновлення строку позовної давності являється той факт, що невиконання ОСОБА_4 національним університетом своїх зобов'язань порушує не тільки інтереси держави - інтереси ОСОБА_1 оборони України, але й перешкоджає виконанню вимоги ст.17 Конституції України та ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо забезпечення державою військовослужбовців та членів їх сімей житлом.

Квартирно - експлуатаційний відділ м.Вінниці, не погоджуючись із рішенням господарського суду також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у даній справі.

Рівненський апеляційний господарський суд ухвалою від 13.06.2016 р. апеляційну скаргу Квартирноексплуатаційного відділу м.Вінниці прийняв до провадження та об`єднав для спільного розгляду із апеляційною скаргою заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в межах апеляційного провадження у справі № 902/314/16.

Квартирноексплуатаційний відділ м.Вінниці, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що рішення господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального права та за неповного і необ`активного з`ясування обставин справи.

Пояснює, що господарським судом не враховано, що на переданих фондах військового містечка було створено Тульчинський технікум ветеринарної медицини, який наказом ОСОБА_1 агарної політики України № 511 від 20.07.2009 р. «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів» приєднано актом прийняття-передачі від 01.10.2009 р. до Білоцерківського національного аграрного університету як відокремленого структурного підрозділу з правом юридичної особи. Тому ОСОБА_1 оборони України фактично було позбавлене можливості скористатися правом, наданим умовами угоди, щодо повернення фондів військового містечка № 2 у місті Тульчині Вінницької області у разі невиконання ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом своїх зобов'язань.

Звертає увагу суду, що військове майно містечка № 2 не повернуто до фондів ОСОБА_1 оборони України, а угода від 15.09.1995 р. станом на дату подання позову є чинною, ОСОБА_4 національний аграрний університет порушує свої зобовязання щодо виконання угоди, а відтак порушує права ОСОБА_1 оборони України на користування та розпорядження нерухомим майном (житловою площею 38-ми квартир).

Зазначає, що господарським судом також не прийнято до уваги пояснення прокурора, щодо представництва інтересів держави у суді, згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Так, про порушення ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом своїх зобовязань стало відомо фактично з запитів прокуратури до ОСОБА_4 національного аграрного університету за № 3/13391 та № 3/13374 від 18.12.2015 р. до КЕВ м.Вінниці з проханням надати прокуратурі інформацію щодо передачі КЕВ м.Вінниця 38-ми квартир військовослужбовцям в м.Тульчин Вінницької області. З урахуванням того, шо у 2006 році ОСОБА_4 КЕЧ району була реорганізована в КЕВ м.Вінниці з підпорядкуванням Західному територіальному квартирноексплуатаційному управлінню, документація та акти прийому передачі були передані до архівів Прикарпатського квартирно-експлуатаційного управління Прикарпатського військового округу. Відтак, КЕВ м.Вінниці не могло знати про існування зобовязань ОСОБА_4 державного сільськогосподарського інституту перед ОСОБА_1 оборони України.

21.06.2016 р. до Рівненського апеляційного господарського суду від відповідача ОСОБА_4 національного аграрного університету надійшов відзив на апеляційні скарги заступника військового прокурора Вінницького гарнізону та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця, в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення рішення господарського суду залишити без змін.

Вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у справі № 902/314/16 є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи судом першої інстанції повністю зясовано обставини, що мають значення для справи.

Пояснює, що доводи апеляційних скарг є помилковими, оскільки, спірні правовідносини ґрунтуються на угоді про співробітництво, укладеної ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом, за умовами якої при невиконанні угоди до 1999 року ОСОБА_4 державний сільськогосподарський інститут зобов'язується звільнити містечко № 2 в м.Тульчині та передати його ОСОБА_1 оборони України.

Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 8 липня 2009 року № 690 «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів ОСОБА_1 аграрної політики» та наказ ОСОБА_1 аграрної політики України № 511 від 20 липня 2009 року «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів», пояснює, ОСОБА_4 національний аграрний університет був реорганізований шляхом виділення з його складу Тульчинського технікуму ветеринарної медицини з наступним приєднанням технікуму до Білоцерківського національного аграрного університету як відокремленого структурного підрозділу з правами юридичної особи. При цьому Білоцерківський національний аграрний університет є правонаступником майнових прав та обовязків ОСОБА_4 національного аграрного університету згідно з розподільним балансом в частині майнових прав та обовязків Тульчинського технікуму ветеринарної медицини. Актом прийняття - передачі Тульчинський технікум ветеринарної медицини був переданий разом із військовим містечком із складу ОСОБА_4 національного аграрного університету до Білоцерківського національного аграрного університету.

Звертає увагу суду, що відповідно до вказаних нормативних документів, університет не володіє вказаним військовим містечком № 2 в м.Тульчині з 2009 року. Та зазначає, що починаючи з 1999 року до 2009 року ОСОБА_1 оборони України жодного разу не зверталося ні до ОСОБА_4 національного аграрного університету, ні до суду з вимогами щодо виконання умов угоди або щодо звільнення містечка № 2 в м.Тульчині.

Зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону щодо причини для відновлення строку позовної давності.

Посилаючись на постанови Верховного суду України від 27.05.2014 р. у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 р. у справі № 3-194гс14, від 25.03.2015 р. у справі № 3-21гс15, доводить, що ОСОБА_1 оборони України та Квартирно-експуатаційний відділ м.Вінниці як позивачі у справі, а не заступник військового прокурора Вінницького гарнізону мали право звернутися до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності. Однак, ні ОСОБА_1 оборони України, ні Квартирно-експуатаційний відділ м.Вінниці з відповідними клопотаннями до суду не зверталися.

ОСОБА_4 національний аграрний університет також не погоджується з доводами апеляційної скарги КЕВ м.Вінниця стосовно відсутності підстав для застосування строків позовної давності.

Пояснює, що загальний строк позовної давності 3 роки щодо вимоги про зобов'язання виконати умови угоди про взаємне співробітництво від 15.09.1995 р., укладеної ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом, сплив 01.01.2000 р., 01.01.2001 р., 01.01.2002 р.

Позивач ОСОБА_1 оборони України не забезпечило участь представника в судовому засіданні, відзив на апеляційні скарги не надав.

В судовому засіданні представники прокурора, позивача квартирноексплуатаційного відділу м.Вінниці та відповідача підтримали свої позиції, викладенні в апеляційних скаргах та відзиві і надали пояснення по суті спору.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення позивача ОСОБА_1 оборони України про час і місце розгляду справи, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення /а.с.168-169/, явка представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційні скарги заступника військового прокурора Вінницького гарнізону та квартирно експлуатаційного відділу м.Вінниці не підлягають задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

15.09.1995 р. ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_4 державним сільськогосподарськими інститутом укладено угоду про взаємне співробітництво /а.с.95-96/, відповідно до п.1.1. якої інститут має передати ОСОБА_1 оборони України в 1996-1998 р.р. 38-ми квартир в м.Тульчині Вінницької області. Угода підписана представниками сторін та скріплена їх печатками.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. угоди про взаємне співробітництво вказана передача компенсується ОСОБА_1 оборони України шляхом передачі ОСОБА_4 державному сільськогосподарському інституту фондів військового містечка № 2. Вказане у п.1.2 військове містечко передається ОСОБА_4 державному сільськогосподарському інституту у державну власність з наступним його використанням за власним рішенням.

Згідно з п. 2.1. угоди ОСОБА_4 державний сільськогосподарський інститут передає 38 квартир в місті Тульчині Вінницької області в наступні терміни і в кількості:

- 1996 рік пятнадцять квартир, з них: десять трикімнатних та пять двокімнатних;

- 1997 рік десять двокімнатних квартир;

- 1998 рік тринадцять квартир, з них: пять однокімнатних; чотири двокімнатних; чотири трикімнатних.

У п.3.3. угоди про взаємне співробітництво передбачено, що передача квартир для військовослужбовців здійснюється в терміни, зазначені в п 2.1., Віннийцькій КЕЧ району по акту.

Згідно з п.4.3 при невиконанні угоди до 1999 року ОСОБА_4 державний сільськогосподарський інститут зобов`язується звільнити містечко № 2 в м.Тульчині та передати його ОСОБА_1 оборони України.

Відповідно до спільного наказу ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_1 сільського господарства і продовольства України № 251/273 від 02.09.1996 р. /а.с.13/ на виконання умов угоди ОСОБА_1 оборони України передано ОСОБА_4 державному сільськогосподарському інституту фонди військового містечка № 2 у м. Тульчин Вінницької області. Факт передачі підтверджується актом прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання в/м № 2 в м.Тульчині від 20.11.1996 р. з описами № 1, № 2, № 3, № 4 переданого майна /а.с.16-20/.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000 р. № 502 «Про утворення ОСОБА_4 державного аграрного університету» видано наказ ОСОБА_1 аграрної політики України від 03.04.2000 р. № 23, яким утворено ОСОБА_4 державний аграрний університет на базі ОСОБА_4 державного сільськогосподарського інституту /а.с.88/. Наказом ОСОБА_1 аграрної політики України перейменовано ОСОБА_4 державний аграрний університет у ОСОБА_4 національний аграрний університет /а.с.91/. Відповідно до статуту ОСОБА_4 національного аграрного університету, затвердженого ОСОБА_1 освіти і науки України 17.07.2015 р., ОСОБА_4 національний аграрний університет є правонаступником ОСОБА_4 державного аграрного інституту /а.с.56-59/.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 державним аграрним інститутом, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_4 національний аграрний університет, не виконані умови угоди про взаємне співробітництво щодо передачі 38 квартир ОСОБА_1 оборони України. Докази на підтвердження такого виконання суду не надані.

21.12.2015 р. військова прокуратура ОСОБА_4 гарнізону Центрального регіону України звернулася з листом № 3/13391 до ОСОБА_4 національного аграрного університету з проханням надати прокуратурі інформацію щодо передачі ОСОБА_4 державним сільськогосподарськими інститутом до КЕЧ району (на даний час КЕВ м.Вінниця) в період з 1996 року по даний час 38-ми квартир військовослужбовцям в м.Тульчин Вінницької області /а.с.21-22/.

Листом вих. № 12-46-2598 від 23.12.2015 р. ОСОБА_4 національний аграрний університет повідомив військову прокуратуру ОСОБА_4 гарнізону Центрального регіону України про те, що наказом ОСОБА_1 агарної політики України № 511 від 20.07.2009 р. Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів ОСОБА_4 національний аграрний університет було реорганізовано шляхом виділення з його складу Тульчинського технікуму ветеринарної медицини з наступним приєднанням його до Білоцерківського національного аграрного університету як відокремленого структурного підрозділу з правом юридичної особи. Актом прийняття-передачі Тульчинський технікум ветеринарної медицини виділено зі складу ОСОБА_4 національного аграрного університету до Білоцерківського національного аграрного університету. З огляду на вказане університет позбавлений можливості надати прокуратурі інформацію щодо передачі 38-ми квартир у м.Тульчин /а.с.23-24/.

Військова прокуратура ОСОБА_4 гарнізону Центрального регіону України звернулася з листом № 3/13374 від 18.12.2015 р. до КЕВ м.Вінниці з проханням надати прокуратурі інформацію щодо передачі КЕВ м. Вінниця 38-ми квартир військовослужбовцям в м.Тульчин Вінницької області /а.с.25/. Листом вих. № 4707 від 23.12.2015р. КЕВ м.Вінниці повідомив військову прокуратуру ОСОБА_4 гарнізону Центрального регіону України про те, що в період з 1996 року по даний час квартири згідно з умовами угоди про взаємне співробітництво від 15.09.1995 р. до КЕВ м.Вінниці не передавались. Акти прийманняпередачі житла і документи на зазначені квартири не надавались /а.с.26/.

Отже, колегією суддів встановлено, що угода про взаємне співробітництво у період 1996 1998 р.р., укладена сторонами 15.09.1995 р., за своєю правовою природою є договором міни.

Оскільки правовідносини між ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_4 державним сільськогосподарськими інститутом виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, то до таких правовідносин згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України застосовуються положення Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до ст.4 Цивільного кодексу УРСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.151 Цивільного кодексу УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.241 Цивільного кодексу УРСР за договором міни сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Згідно зі ст. 242 Цивільного кодексу УРСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Згідно зі ст.161 Цивільного кодексу УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.162 Цивільного кодексу УРСР одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що сторони визначили строк виконання ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом зобовязання щодо передачі 38 квартир у п.п.2.1., 3.3. угоди :

- 1996 рік пятнадцять квартир, з них: десять трикімнатних та пять двокімнатних.

- 1997 рік десять двокімнатних квартир;

- 1998 рік тринадцять квартир, з них: пять однокімнатних; чотири двокімнатних чотири трикімнатних.

Встановлено також, що передача квартир для військовослужбовців здійснюється в терміни, зазначені в п. 2.1. Угоди, Військовим КЕЧ району по акту.

Докази такої передачі (акти тощо), тобто докази виконання ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом зобовязання за договором відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із обґрунтованим висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог прокурора.

Відповідач до прийняття судом першої інстанції рішення у справі подав заяву вих. 12-46/734 від 22.04.2016 р. про застосування позовної давності, яка обґрунтована тим, що прокурор, звертаючись до суду з даним позовом в інтересах ОСОБА_1 оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці, пропустив строк звернення за захистом порушеного права.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Колегія суддів зазначає, що аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.76 ЦК УРСР).

Відповідно до наведених норм позовною давністю є строк пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів у цьому випадку в особі ОСОБА_1 оборони України. При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, в даному випадку прокурором, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Крім того, прокурор не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку - ОСОБА_1 оборони України в особі КЕВ.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 27.05.2014 р. у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 р. у справі № 3-194гс14, від 25.03.2015 р. у справі № 3-21гс15.

В даному випадку початок перебігу строку позовної давності обчислюється з моменту коли позивач ОСОБА_1 оборони України довідався або повинен був дізнатись про порушення його прав згідно з умовами угоди про взаємне співробітництво від 15.09.1995 р.: відповідно з 01.01.1997 р., 01.01.1998 р. та 01.01.1999 р., коли обумовлені угодою квартири передані не були до 31.12.1996 р., до 31.12.1997 р та до 31.12.1999 р.

Відповідно до п.6 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давность застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

У п.1.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено, що за змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР положень якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Колегією суддів встановлено, що строк позовної давності щодо позовних вимог, які розглядаються у даній справі, сплив 01.01.2000 р., 01.01.2001 р., 01.01.2002 р., і до цих відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР, чинним до 01.01.2004 р.

Відповідно до ст.74 Цивільним кодексом Української РСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Згідно зі ст.75 Цивільним кодексом Української РСР встановлена обов'язковість застосування позовної давності судом незалежно від заяви сторін.

Як встановлено ст.80 Цивільним кодексом Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Крім цього, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Судом враховано наведені норми і встановлено, що ОСОБА_1 оборони України як сторона угоди про співробітництво (міну) повинно було дізнатись про невиконання іншою стороною угоди умов щодо передачі квартир у визначені угодою строки, відповідно про порушення своїх прав та законних інтересів у вищезазначені терміни. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оборони України з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності до суду першої інстанції не зверталось.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниці про те, порушення є триваючим у часі, тому строк позовної давності не пропущений, оскільки умовами угоди строк виконання зобовязання (передачі квартир) визначений.

Заявлене прокурором в позовній заяві клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності господарським судом не бралося до уваги, оскільки прокурор здійснює лише представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), однак дане звернення не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Відповідно до ст.80 Цивільним кодексом Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прокурора у звязку з закінченням строку позовної давності до предявлення позову.

Доводи сторін про те, що на переданих фондах військового містечка було створено Тульчинський технікум ветеринарної медицини, за наказом ОСОБА_1 агарної політики України приєднаний у 2009 році до Білоцерківського національного аграрного університету як відокремленого структурного підрозділу з правом юридичної особи, і тому ОСОБА_1 оборони України було позбавлене можливості скористатися правом, наданим умовами угоди, щодо повернення фондів військового містечка у разі невиконання ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом своїх зобов'язань, - колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі обставини не стосуються предмета спору/позову у даній справі.

Також відхиляє колегія суддів доводи КЕВ м.Вінниці про те, що у 2006 році ОСОБА_4 КЕЧ району була реорганізована в КЕВ м.Вінниці з підпорядкуванням Західному територіальному квартирноексплуатаційному управлінню, документація та акти прийому передачі були передані до архівів Прикарпатського квартирно-експлуатаційного управління Прикарпатського військового округу, і тому КЕВ м.Вінниці не могло знати про існування зобовязань ОСОБА_4 державного сільськогосподарського інституту перед ОСОБА_1 оборони України. Враховано при цьому таке.

Реорганізація КЕЧ в структурі державного органу виконавчої влади ОСОБА_1 оборони не має значення, оскільки державні органи діють у безперервній послідовності. Ліквідація/реорганізація одних органів і створення інших, є зміною структури органів державної влади, яке не впливає на зміну повноважень органів державної влади. Створення/реорганізація органів з наділенням його повноважень, які були віднесені до повноважень ліквідованого/реорганізованого органу є правонаступництвом по закону.

З матеріалі справи вбачається, що Положення про Квартирно - експлуатаційний відділ м.Вінниці (далі по тексту Положення) затверджене наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03.02.2016 р. № 10. Відповідно до цього Положення Квартирно-експлуатаційний відділ м.Вінниці є державною установою, яка створена ОСОБА_1 оборони України для забезпечення життєдіяльності і функціонування військових частин та установ, у межах відповідальності установи з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних споруд з метою підтримання військ (сил) у стані бойової та мобілізаційної готовності /а.с.76-79/. Квартирно-експлуатаційний відділ м.Вінниця підпорядкований начальнику Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Згідно з пп.3.1. п.3 Положення Квартирно-експлуатаційний відділ м.Вінниці установа, яка є юридичною особою.

Відсутні докази повноважень юридичної особи Квартирно - експлуатаційний відділ м.Вінниці діяти від імені і в інтересах ОСОБА_1 оборони України у даному спорі, тоді як спірні правовідносини ґрунтуються на угоді про співробітництво, укладеної ОСОБА_1 оборони України та ОСОБА_4 державним сільськогосподарським інститутом, і за умовами якої права та обовязки набуває саме ОСОБА_1 оборони України, яке є належним позивачем у даній справі. Обставини обізнаності КЕЧі в даному випадку значення не мають, а позовні вимоги прокурора в частині захисту інтересів держави в особі КЕВ м.Вінниця є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у справі № 902/314/16 про відмову у задоволенні позову заступника військового прокурора Вінницького гарнізону відповідає матеріалам справи, ґрунтується на нормах законодавства і немає підстав для його скасування чи зміни за ст.104 ГПК України.

Доводи скаржників не спростовують висновків суду по суті спору і не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покладаються на скаржників відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги заступника військового прокурора Вінницького гарнізону та квартирно - експлуатаційного відділ м. Вінниці залишити без задоволення. Рішення господарського суду Вінницької області від 13.05.2016 р. у справі № 902/314/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 902/314/16 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.