РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №918/155/16

За позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1;
До Публічного акціонерного товариства "Універсал банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Універсал банк";
Простягнення 25 056,04 грн.
Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача:ОСОБА_2, представник за довіреністю № 57 від 21.03.2016 р.;
Від відповідача: Василевський О.А. представник за довіреністю № 9584 від 22.12.2015 р.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Універсал банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Універсал банк" грошових кошті в сумі 17 403,13 грн. як безпідставно набутого майна та 7 652,91 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Разом з позовною заявою позивачем заявлене клопотання про поновлення строків позовної даності.

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою Господарського суду Рівненської області № 918/155/16 від 09.03.2016.

Згідно з ухвалою Господарського суду Рівненської області від 19.04.2016 справу № 918/155/16 було направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2016 справу № 918/155/16 прийнято до свого провадження суддею Мандриченком О.В. та призначено до розгляду на 02.06.2016.

26.05.2016 від позивача до суду надійшло клопотання про покладення на відповідача судових витрат з правової допомоги та залучення до матеріалів доказів понесення таких витрат.

Ухвалою від 27.05.2016 судом було відхилено клопотання позивача від 23.05.2016 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

31.05.2016 відповідачем були подані до суду заперечення на позовну заяву з додатками.

У судовому засіданні 02.06.2016, після переходу до розгляду спору по суті, було оголошено перерву до 16.06.2016.

16.06.2016 представник позивача заявив клопотання про збільшення розміру судових витрат та про доручення документів до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд оголосив перерву в засіданні до 30.06.2016.

30.06.2016 представник позивача знову подав клопотання про збільшення розміру судових витрат.

У ході розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги та вимогу про поновлення строків позовної давності підтримав та просив позов задовольнити, а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору, оплати правової допомоги та оплату проїзду представника до м. Києва.

Як слідує з позовної заяви та пояснень представника позивача, заявлені вимоги мотивовані безпідставністю сплати фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 Публічному акціонерному товариству "Універсал банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Універсал банк" 6 455,59 грн. по тілу кредиту, 10 844,57 грн. по відсотками за користування кредитом та, відповідно, утримання грошових коштів позивача відповідачем. Обставини відсутності правових підстав для утримання відповідачем таких коштів мотивовані позивачем наявністю судових рішень, які набрали законної сили, з посиланням на дати ухвалення яких позивач просить поновити йому строк позовної давності.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на чинність укладеного сторонами кредитного договору, який не визнаний недійсним в установленому законодавством порядку та недоведеність позивачем підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, у запереченнях проти позову відповідач просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності до вимог про стягнення коштів, сплачених до 22.06.2009 (6 455,59 грн. по тілу кредиту, 10 844,57 грн. по відсотками за користування кредитом).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Банк Універсальний" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Банк Універсальний") в особі Рівненської філії в якості позикодавця та фізична особа-підприємець ОСОБА_4 в якості позичальника 30.05.2006 року уклали кредитний договір (з відкриттям не відновлювальної кредитної лінії) № 08/16/КЛЮ/2006.

У п. 1.1 договору було визначено, що його предметом фінансування банком господарської діяльності позичальника шляхом кредитування на умовах:

вид кредитування - не відновлювальна кредитна лінія;

ліміт кредитної лінії - 20 000,00 грн.;

валюта кредиту - гривня;

термін кредитної лінії - 24 місяці;

дата видачі кредиту - 30.05.2006;

дата погашення кредиту - 29.05.2008;

ціль користування коштів кредитної лінії - поповнення обігових коштів;

плата за користування кредитом - 21,0 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором, 30.05.2006 сторони також уклали договір іпотеки, предметом якого стали квартири АДРЕСА_1, належні позичальнику на праві власності.

У п. 3.3 кредитного договору встановлено, що шляхом підписання даного договору позичальник доручає панку здійснення договірного списання коштів необхідних для повернення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів позичальника, які підлягають до оплати в терміни відповідно до даного договору, з будь-якого рахунку, що належить позичальнику та який відкритий у банку, в тому числі з рахунків в інших валютах, ніж валюта даного договору. При цьому, перерахунок інших валют, ніж валюта кредиту, здійснюється виходячи з офіційного (обмінного) курсу НБУ на день здійснення розрахунків.

Згідно з п. 4.1.1 договору для надання кредиту та здійснення платежів за рахунок кредитних коштів банк відкриває позичальнику кредитний рахунок № 0301.

За умовами п. 4.1.2 договору датою відкриття кредитної лінії вважається дата перерахування коштів з кредитного рахунку (утворення строкової заборгованості по кредитному рахунку).

Відповідно до п. 4.1.4 договору факт прийому платіжних доручень позичальника до оплати за рахунок коштів Кредиту оформляються спеціальними відмітками танку - кредитора на екземплярі такого доручення, що залишається у Позичальника.

Датою відкриття кредитної лінії вважається дата перерахування коштів з кредитного рахунку (утворення строкової заборгованості по кредитному договору) п. 5.1.2 договору).

У подальшому сторони підписали додаткову угоду № 1 від 27.12.2007, якою у новій редакції викладено пункти 1.1. та 4.2.1 основного кредитного договору.

Так, п. 1.1 кредитного договору після 27.12.0207 набув наступного змісту: "Банк здійснює фінансування господарської діяльності позичальника шляхом кредитування на наступних умовах:

вид кредитування - невідновлювальна кредитна лінія;

ліміт кредитної лінії - 18 000,00;

валюта кредиту - гривня;

термін кредитної лінії - 60 місяців;

дата видачі кредиту - 30.05.2006;

дата погашення кредиту - 29.05.2011;

ціль використання коштів кредитної лінії - поповнення обігових коштів;

плата за користування кредитом - 18,5 % річних.

Позивач зазначає, що 31.05.2006 вона звернулася до банку з заявою про видачу кредитних коштів з позичкового рахунку № 0301, однак, у період з 31.05.2006 і до моменту звернення до суду з даним позовом банк не виконав своїх зобов'язань, грошові кошти з кредитного рахунку № 0301 в сумі не видав, хоча за умовами п. 5.12 договору одним з основних обов'язків, прийнятих на себе банком, був обов'язок - видати позичальнику кредит на умовах, визначених договором.

Також, у позовній заяві вказується, що разом з тим, відповідно до момеріального ордеру № 53/19 від 31.05.2006 кредитні кошти в сумі 20 000,00 грн. з кредитного рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 № 0301 були перераховані банком для фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 як оплата за дошку згідно з рахунком № 5182 від 31.05.2006, що не було виконання банком обов'язку з видачі кредиту, оскільки позивач не давала відповідного доручення банку, а фактично стало самостійним визначенням банком напрямів використання кредитних коштів клієнта.

Позивач стверджує, що неправомірність і безпідставність таких дій банку не потребує доведення, оскільки це встановлено судовими рішеннями, що набули законної сили.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у 2011 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення з позичальника 24 510,74 грн. заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.07.2015 у справі № 5019/2861/11, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015, позовні вимоги банку були відхилені.

Так, у рішенні Господарського суду Рівненської області від 20.07.2015 у справі № 5019/2861/11 вказується наступне: "Позивач просить стягнути з відповідача 24 510 грн. 74 коп. боргу згідно Кредитного договору (з відкриттям невідновлювальної кредитної лінії) №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за ознаками Кредитного договору.

Як стверджує позивач, він виконав свої зобов'язання за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006 р. та перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн., посилаючись на меморіальний ордер № 53_72 від 31.05.2006 р..

Натомість, відповідач вказує на те, що позивач не виконав свої зобов'язання та грошові кошти позивачем не було перераховано на позичковий рахунок відповідача.

Банком перераховано з позичкового рахунку № 0301 на рахунок підприємця ОСОБА_5 20 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 53_19 від 31.05.2006, з призначенням платежу оплата за дошку згідно з рахунком Б182 від 31.05.2006.

Як встановлено судом та підтверджується відповідачем (претензія від 21.03.2013 (т.1, а.с. 156) та банківськими виписками, ФОП ОСОБА_1 здійснила часткову оплату заборгованості за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р..

Також, під час розгляду справи, позивач зазначив, що повертаючи грошові кошти з посиланням на договір № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. ФОП ОСОБА_1 підтвердила дійсність кредитного договору, що фактично свідчить про визнання відповідачем заборгованості та взяття на себе зобов'язань за даним кредитним договором.

З приводу оплати відповідач повідомила про те, що здійснювала оплату за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. у зв'язку з тим, що 30 травня 2006 року між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1

Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк" звернулося до суду з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_1 кредитної заборгованості…

ФОП ОСОБА_1 приступила до погашення боргу, а через два роки звернулася до ПАТ "Універсал Банк" з претензією про повернення безпідставно набутих коштів….

Згідно умов кредитного договору цільове використання коштів кредитної лінії є поповнення обігових коштів.

З дослідженого в судовому засіданні меморіального ордеру № 53_72 вбачається, що призначенням платежу за даним меморіальним ордером є зменшення ліміту кредитної лінії.

Разом з тим, як вбачається з меморіальному ордеру № 53_19 призначенням платежу є оплата за дошку.

З цього приводу, суд зазначає, що відповідно до умов кредитного договору банком не перевірено цільове призначення кредиту.

Як вбачається з меморіальному ордеру № 53_19 від 31.05.2006 р. грошові кошти з рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перераховані на рахунок підприємця ОСОБА_5 в сумі 20 000 грн. (т.2 а.с. 177).

Під час розгляду справи судом досліджено зазначені вище меморіальні ордери, з яких вбачається, що з рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перераховані на рахунок підприємця ОСОБА_5 в сумі 20 000 грн. раніше ніж позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн. При цьому, суд зазначає, що порядковий номер меморіального ордеру № 53_19 не може передувати порядковому номеру меморіального ордеру №53_72.

Щодо підстав перерахування коштів ФОП ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Пунктом 16.1 ст. 16 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов'язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно п. 1.6 постанови Національного банку України "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" від 21.01.2004 року № 22 банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд.

Положеннями п. 1.7. вказаної Постанови передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Приписами п. 1. 35 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Згідно постанови Національного банку України "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" від 21.01.2004 року № 22 банк розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Однак, позивачем не надано та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку відповідача на рахунок ФОП ОСОБА_5

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 24 510,74 грн. заборгованості, суд визнає не обґрунтованими, а отже такими, що до задоволення не підлягають".

Рівненський апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення місцевого господарського суду, у постанові 01.10.2015 № 5019/2861/11, погодившись в фактами, встановленими судом першої інстанції, зазначив наступне: "У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 пояснила, що будь-яких правовідносин, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, з підприємцем ОСОБА_5 вона не мала. Натомість із підприємцем ОСОБА_6 правовідносини по поставці пиломатеріалу (в тому числі і дошки) підтримував ОСОБА_7, з яким відповідачка була знайома і навіть певний період часу разом з ним працювала. При цьому рахунок на оплату дошки на суму 20000грн. був переданий для ОСОБА_7 Зазначені обставини відображені у виписці з протоколу очної ставки від 19.02.10р.

Саме за проханням і пропозицією ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_1 розпочала процедуру оформлення кредиту.

Як встановлено судом та підтверджується відповідачем…та банківськими виписками, ФОП ОСОБА_1 здійснила часткову оплату заборгованості за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р.

На думку позивача, яка ним була висловлена в суді першої інстанції, повертаючи грошові кошти з посиланням на договір № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. ФОП ОСОБА_1 підтвердила дійсність кредитного договору, що фактично свідчить про визнання відповідачем заборгованості та взяття на себе зобов'язань за даним кредитним договором.

З приводу оплати тіла кредиту та відсотків відповідач ОСОБА_1 повідомила суду про те, що здійснювала таку оплату за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. у зв'язку з тим, що 30 травня 2006 року між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1. Разом із договором іпотеки (оригінальний примірник, який мав знаходитися у відповідача) банк утримував у себе оригінали технічних паспортів на квартири, правовстановлюючі документи на ці житлові приміщення, що підтверджують право власності, і повернув їх лише після звернення до органів прокуратури….А будучи необізнаною у правових питаннях, під тягарем можливого позбавлення житла як свого, так і членів своєї родини, які живуть окремою сім'єю, і до даних правовідносин не мали жодного відношення, змушена була проводити таку оплату.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено, та належними і допустимими доказами необґрунтовано надання кредиту позичальнику ОСОБА_1.".

Фактичні обставини відсутності правових підстав вважати, що Публічне акціонерне товариство "Універсал банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Універсал банк" належним чином виконав зобов'язання з надання кредиту фізичній особі - підприємця ОСОБА_1 за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006 також підтверджені Вищим господарським судом України у постанові від 09.12.2015 № 5019/2861/11.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України за договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Судовим рішенням у межах спірних правовідносин установлено, що банк не надав позичальнику кредит з дотриманням вимог чинного законодавства та на виконання підписаного сторонами кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006.

Відповідно до преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У силу ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином, обставини встановлені Господарським судом Рівненської області та Рівненським апеляційним господарським судом у справі № 5019/2861/11 не можуть бути поставлено під сумнів та не потребують доказування, а тому заперечення відповідача в частині правомірності його дій з видачі позики за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 позивачеві судом відхиляються, а позовні вимоги про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави є правомірними.

Так, у ст. 1212 Цивільного кодексу України закріплено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Зважаючи на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 5019/2861/11, логічним та правомірним є висновок про те, банк не вправі був отримувати від позивача грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) та, відповідно утримувати їх у себе, оскільки факт надання кредиту фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 в сумі 20 000,00 грн. саме за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 з чітким дотриманням умов цього договору не доведено і не обґрунтовано.

У зв'язку з цим, відновлення майнового стану позивача, який не отримував у кредит кошти від банку, проте сплатив йому 17 403,13 грн., має відбуватися шляхом стягнення таких коштів з відповідача, адже факт набуття спірних коштів відповідачем визнано, а обставини ненадання кредиту з дотриманням умов за кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 встановлені судовим рішенням. Тобто, сплачуючи грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) позивач втрачала власні грошові кошти в результаті помилки, а банк їх отримував і утримував за відсутності належної правової підстави, оскільки обов'язку у позивача зі сплати спірних коштів на законних підставах не виникло.

Розмір сум з погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування кредитом (10 844,57 грн.) та факт їх сплати позивачем відповідачеві у період 2006-2009 років підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (виписками з рахунку, довідкою від 22.07.2009 № 019/149).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Зважаючи на те, що розмір процентів за користування банком належними позивачу коштами не було встановлено у підписаному сторонами договорі, тому для визначенні розміру процентів, у порядку аналогії закону, слід керуватися приписами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, де вказується, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Матеріалами справи підтверджується, що 21.03.2013 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до банку з претензією про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 17 403,13 грн.

У відповідь банком було повідомлено про безпідставність вимог та неможливість їх задоволення (лист від 19.04.2013).

Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині стягнення 17 403,13 грн. за ст. 1212 Цивільного кодексу України та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 7 652,91 грн. за період з квітня 2013 року по березень 2016 року задовольняються відповідно до розрахунку позивача, що перевірений судом та приймається як належний.

У позовній заяві та клопотанні про відновлення пропущеного строку позовної давності позивач просить суд поновити строк позовної давності для подання позову про стягнення 25 056,04 грн.

У запереченнях проти позову відповідач просить суд застосувати ст. 267Цивільного кодексу України та відмовити позивачеві у позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На думку суду, строк позовної давності для заявлення позовних вимог про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави слід розраховувати з моменту набрання законної сили рішенням суду, яким встановлено факт ненадання банком кредиту позивачу за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006, тобто з 01.10.2015.

Проте, як вказувалося вище, 21.03.2013 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 направила банку претензію про сплату 17 403,13 грн., а тому строк позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) слід розраховувати з 21.03.2013.

Оскільки позовну заяву у даній справі позивач подав до суду 04.03.2016, строк позовної давності ним не пропущено і підстави для його поновлення чи для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності у суду відсутні.

За наведених обставин, позов задовольняється повністю, а судові витрати покладаються відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.03.2016 № 918/155/16 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в доход Державного бюджету України.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача судових витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 2 300,00 грн. та оплати вартості проїзду представника (адвоката) в судові засідання в сумі 968,36 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У матеріалах справи міститься укладений між позивачем та адвокатським об'єднанням «Волошин і партнери» договір про надання правової допомоги № 57 від 21.03.2016 р. Наявними у матеріалах справи квитанціями підтверджується оплата позивачем послуг адвоката в розмірі 2 300,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 2 300,00 грн.

Оскільки витрати позивача з оплати проїзних квитків, необхідних для забезпечення явки адвоката (представника) у засідання господарського суду, документально підтверджується в розмірі 680,00 грн., суд задовольняє позовні вимоги в цій частині саме в розмірі 680,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 81-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Універсал банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ідентифікаційний код 2113352) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (33001, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 17 403 (сімнадцять тисяч чотириста три) грн. 13 коп. грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, 7 652 (сім тисяч триста сімдесят вісім) грн. 91 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 2 980 (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят) грн. 00 коп. судових витрат. Видати наказ.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Універсал банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ідентифікаційний код 2113352) в доход Державного бюджету України 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору. Видати наказ.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 07.07.2016 р.