ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.16р. Справа № 904/3273/16

За позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-САМАРА", с. Кочерижки

про стягнення заборгованості

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, довіреність № 130 від 02.04.2015 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 23.05.2016 року, представник;

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "УКРГАЗБАНК", м. Київ звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-САМАРА", с. Кочерижки про стягнення 160 232,17 грн. простроченої заборгованості щодо сплати процентів за користування кредитом, 15 883,79грн. пеня за несплату процентів.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору №18/07 від 28.04.2007 року в частині повного та своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого відповідачу нараховано проценти за користування кредитом та пеня за несплату процентів.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, а відтак в задоволення позовних вимог просить відмовити.

Ухвалою господарського суду від 22.06.2016 року строк розгляду вирішення спору продовжено до 10.07.2016 року.

У судовому засіданні 22.06.2016 року оголошувалась перерва до 07.07.2016 року.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

У порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.07.2016року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк „Укргазбанк", правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_3 «УКРГАЗБАНК» (далі - ОСОБА_3) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Самара» (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір №18/07 (далі - кредитний договір).

За умовами кредитного договору, ОСОБА_3 відкриває Позичальнику невідновлювану відкличну кредитну лінію на строк з 28.04.2007 року по 26.12.2008 року, з лімітом:

- 210 000,00 грн. на період з квітня року по листопад 2007 року;

- 185 000,00 грн. на грудень 2007 року;

- 160 000,00 грн. на період з січня року по вересень 2008 року;

- 135 000,00 грн. на жовтень 2008 року;

- 110 000,00 грн. на листопад 2007 року;

- 60 000,00 грн. на період з 01.12.2008 року по 26.12.2008 року;

- 0,00 грн. на 27.12.2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18,0% річних в межах встановленого терміну кредитування, та в розмірі 19,0% річних за користування понад встановлений термін кредитування.

Згідно п. 3.1.1. кредитного договору, надання кредиту здійснюється Банком, шляхом перерахування з позичкового рахунку №.980 на поточний рахунок Позичальника.

У період з 28.04.2007 року по 04.05.2007 року, за підсумками всіх транзакцій Позичальником отримано кредитних коштів на суму 210 000,00 грн. що підтверджується випискою за позичковими рахунком Позичальника №.980.

Таким чином, позивачем були виконані свої зобов'язання за кредитним договором.

Згідно з умовами кредитного договору Позичальник зобов'язався повертати кредит відповідно зазначеного вище графіку зменшення ліміту кредитування, а проценти сплачувати один раз на місяць, не пізніше п'ятого дня місяця наступного за тим, в якому нараховувались проценти.

В порушення взятих на себе зобов'язань, починаючи з січня 2008 року Позичальником кредит повертати перестав. Строк остаточного погашення заборгованості за кредитом сплив 26.12.2008 року, кредит Позичальником повернутий не був. Залишок неповернутого кредиту склав 160 000,00 грн.

10.12.2010 року ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з окремим позовом до Позичальника про стягнення боргу. Рішенням від 21.04.2011 року по справі №5005/2355/2011, позовні вимоги було задоволено, присуджено до стягнення з відповідача заборгованість по кредиту 160000,00 грн., та 40059,25 грн. процентів.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

На час розгляду даної справи залишилась непогашеною заборгованість по тілу кредиту в сумі 160 000,00 грн.

Відповідач частково погасив заборгованість щодо плати процентів в загальній сумі 35 625,56 грн.

Так, після 19.11.2010 року (дата розрахунку заборгованості по справі №5005/2355/2011) проценти по кредиту, а також пеня за . неналежне виконання умов кредитного договору продовжують нараховуватись, та Позичальником не сплачуються.

Станом на 10.03.2016 року, заборгованість Позичальника щодо нарахувань, здійснених після судового рішення по справі №5005/2355/2011 про стягнення боргу становить 176 115,96 грн., в тому числі прострочена заборгованість щодо сплати процентів за користування кредитом - 160 232,17 грн.; пеня за несплату процентів - 15 883,79 грн.

Доказів погашення заборгованості сторонами не надано.

Відповідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідачем заявлено суду про застосування позовної давності.

Для стягнення процентів за користування кредитом встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки (п. 5.10 Кредитного договору)

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Слід зазначити, що «вчинення особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу» є підставою для переривання строку давності за умови, якщо такі дії вчинені особисто особою, до якої пред'явлено вимогу, а дії вчинені іншою особою (не Відповідачем) не переривають строк позовної давності для пред'явлення вимог саме до Відповідача.

Пунктом 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що удослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можлив3ість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Як вбачається з матеріалів справи, часткова оплата заборгованості по процентам, здійснена 19.12.2013 року внаслідок списання банком грошових коштів з рахунку відповідача, тобто без згоди останнього, що підтверджується меморіальним ордером №6480_22 (а.с.46), а відтак дана оплата не може свідчити про переривання строку позовної давності.

Сплати заборгованості по процентам, які здійснені 01.10.2014 року, 21.11.2015 також не свідчать про переривання строку позовної давності, оскільки сплати здійснені фактично не відповідачем, а державним виконавцем в результаті реалізації заставного майна відповідача, тому така оплата не може розцінюватися у розумінні ст. 264 ЦК України діями, які свідчать про визнання боргу саме Відповідачем.

Враховуючи приписи п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", господарський суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо сплати процентів та пені за несплату процентів не переривався, а відтак спростовуються посилання позивача на переривання строку позовної давності.

Крім того, в п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року, вказано, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таким чином, сплата відсотків за користування кредитом на загальну суму 35 625,56 грн. може переривати строк позовної давності виключно щодо конкретно сплачених щомісячних періодичних платежів відсотків за користування кредитом, а не щодо інших періодичних платежів.

В той же час суд не погоджується з позицією відповідача, що сплинув строк позовної давності щодо тіла кредиту і внаслідок чого сплинув строк позовної давності і за відсотками по кредиту, оскільки рішенням господарського суду від 21.04.2011 року по справі №5005/2355/2011 присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 160000,00 грн. тіла кредиту, що свідчить про те, що право позивача в цій частині вже захищено судом, а відтак з моменту винесення вищевказаного рішення суду взагалі строк позовної давності по основному зобов'язанню (тілу кредиту) не можу мати свій перебіг.

Враховуючи викладене, судом здійснено перерахунок процентів за користування кредитом та пені за несплату процентів в межах строків позовної давності, а відтак встановлено, що проценти за користування кредитом складають 87019,71 грн. за період квітень 2013 року по 10.03.2016 року (оскільки прострочка сплати відсотків по кредиту за квітень 2013 року почалась 06.05.2013 року, відповідно до п. 1.4.4 договору), пеня за несплату процентів складає 13585,02 грн. за загальний період з 25.04.2015 року 10.03.2016 року, а позовну заяву подано через канцелярію суду 25.04.2016 року.

Отже позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з присудженням до стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в розмірі 87019,71грн., пеню за несплату процентів 13585,02 грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 25, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Самара" (51450, Криничанський район, с. Кочережки, вул. Леніна, 13, ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (03087, м. Київ, вул. Єреванська, б.1, ) проценти за користування кредитом в розмірі 87019,71грн., пеню за несплату процентів 13585,02 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1509,07 грн.

В решті позовних вимог-відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 11.07.2016року

Суддя ОСОБА_4