КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа№ 911/1978/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Ковальчук В.С.;

від відповідача: Крижов С.В.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олам Україна"

на рішення Господарського суду Київської області

від 03.12.2015р.

у справі №911/1978/15 (головуючий суддя Рябцева О.О.,

судді: Бацуца В.М., Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олам Україна"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю "Співдружність"

про стягнення 51 820 339,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Олам Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Співдружність" (далі - відповідач) про зобов'язання повернути зерно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання з повернення позивачу 8 642,635 тонн пшениці 4-6 класу та 9 271,151 тонн зерна кукурудзи 3-го класу, переданого на зберігання за договором складського зберігання зерна від 01.07.2013р. №01.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд стягнути з відповідача 51 820 339,90 грн. збитків, завданих внаслідок втрати зерна відповідно до ст. 951 Цивільного кодексу України (том справи - 1, аркуші справи - 95-99).

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог. Зокрема, відповідач посилався на наступне:

- позивач не передавав відповідачу зерно на зберігання, натомість між сторонами існували господарські правовідносини щодо поставки відповідачем позивачу зерна з умовою його розміщення (базис постачання зерна) на зерновому складі;

- надані позивачем складські довідки не підтверджують факту передання зерна на зберігання відповідачу, оскільки носять інформаційний характер про те, що зерно готове до відвантаження або приймання на подальше зберігання, тоді як доказом прийняття на зберігання має бути складська квитанція, яка позивачу не видавалася;

- жодних складських документів, передбачених Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні", відповідач не виписував позивачу;

- перехід права власності на зернові культури від відповідача до позивача за договорами купівлі-продажу не відбувся;

- твердження позивача щодо відсутності у відповідача сертифіката відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки є неправдивими, та спростовуються наявністю у відповідача сертифікатів відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки №6458 та №5623.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.12.2015р. у справі №911/1978/15 в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2015р. у справі №911/1978/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- суд не з'ясував чи було у відповідача на зберіганні зерно від інших поклажодавців та у якій кількості на момент прийняття зерна на зберігання від позивача. Відповідач надав суду відповідні сертифікати лише 10.11.2015р. (під кінець судового розгляду справи) і тому позивач не мав можливості самостійно з'ясувати ці обставини;

- пред'явивши складські довідки, згідно з якими відповідач прийняв зерно на зберігання, позивач надав суду письмові докази цього факту, що є належним засобом доказування згідно законодавства України;

- законом не передбачена недійсність договору складського зберігання у зв'язку з недодержанням сторонами письмової форми правочину, укладений між сторонами Договір складського зберігання зерна є дійсним та таким, що підлягає виконанню сторонами;

- суд, посилаючись на недоведеність позивачем факту прийняття відповідачем на зберігання зерна за договором зберігання, одночасно, у своєму ж рішенні встановив, що зерно було прийнято відповідачем на зберігання від позивача за складськими довідками від 25.07.2013 р. № 105, від 26.07.2013 р. №107, від 22.08.2013 р. № 119, від 11.09.2013 р. № 127, від 26.11.2013 р. №162, від 17.01.2014 р. №10 та від 27.01.2014 року №15;

- як на одну з підстав відмови у задоволенні позову, суд вказує на те, що лабораторією зернового складу не проводилося визначення якості зерна перед його прийманням для зберігання. Однак ця обставина, як і той факт, що відповідач всупереч закону на підтвердження прийняття зерна видав позивачу складські довідки, а не складську квитанцію або складське свідоцтво, не повинна перешкоджати захисту права власності позивача на зерно, оскільки ці дії: видача належного складського документа, підпис його завідувачем лабораторії зернового складу та визначення лабораторією зернового складу якості зерна перед його прийманням для зберігання є обов'язками не для позивача, а для відповідача;

- не прийнявши при винесенні рішення до уваги зміст складських довідок, підтверджуючих прийняття відповідачем зерна на зберігання від позивача, суд формально вирішив спір між сторонами, залишивши питання про відповідальність за втрату зерна без конкретної відповіді та надавши особі, яка фактично прийняла зерно на зберігання та втратила його, можливість не відшкодовувати збитки.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. (головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В.В., Скрипка І.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.02.2016р.

20.01.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів, а саме: інформації про кількість наявного у відповідача на зберіганні зерна, належного іншим, окрім позивача, поклажодавцям, на момент видачі складських довідок №105 від 25.07.2013р., №107 від 26.07.2013р., №119 від 22.08.2013р., №127 від 11.09.2013р., №162 від 26.11.2013р., №10 від 17.01.2014р. та №15 від 27.01.2014р.

Колегія суддів відмовила в задоволенні вказаного клопотання, оскільки предметом дослідження у даній справі є договірні відносини безпосередньо між позивачем та відповідачем, у зв'язку з чим, відомості, які просить витребувати позивач, не відносяться до предмету доказування у даній справі.

15.02.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Шаптали Є.Ю. у відпустці, судове засідання, призначене на 16.02.2016р., не відбулося.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016р. у зв'язку із перебуванням головуючого судді Шаптали Є.Ю. у відпустці, було призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Шевченко Е.О. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

04.04.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшла телеграма, в якій було викладено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника відповідача в судове засідання, призначене на 05.04.2016р.

05.04.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку із перебуванням судді Шевченко Е.О. у відпустці, для розгляду справи №911/1978/15 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Коршун Н.М. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2016р.

В судове засідання 05.04.2016р. з'явився представник позивача. Представник відповідача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 23.05.2016р.

17.05.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

20.05.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. на лікарняному з 17.05.2016р. та перебуванням судді Коршун Н.М. у відпустці з 16.05.2016р., для розгляду справи №911/1978/15 було визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Пономаренко Є.Ю. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р.

В судовому засіданні 23.05.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень по справі, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2015р. у справі №911/1978/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.05.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 23.05.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 14.06.2016р.

В судове засідання 14.06.2016р. з'явився лише представник позивача. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 07.07.2016р.

В судовому засіданні 07.07.2016р. представник позивача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 07.07.2016р. представник відповідача також підтримав пояснення, надані у попередніх судових засіданнях, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 07.07.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.07.2013 р. між позивачем, як поклажодавцем, та відповідачем, як зерновим складом, було укладено договір складського зберігання зерна №01 (далі - Договір зберігання) (том справи - 1, аркуші справи - 8-9).

За умовами Договору зберігання (п.п.1.1, 1.3, 1.5) поклажодавець передає, а зерновий склад приймає на зберігання зерно сільскогосподарських культур на умовах, визначених цим договором. Зерно, згідно цього договору - плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей. Зерно, що передається на зберігання зерновому складу згідно з цим договором, є власністю поклажодавця або знаходиться в його управлінні (розпорядженні). Кількість зерна, що передається зерновому складу для зберігання, визначається шляхом зважування на вагах зернового складу.

Порядок виконання Договору наведений в розділі 3 останнього, згідно з п.п.3.1, 3.2 якого зерновий склад приймає зерно від поклажодавця, забезпечує його кількісне і якісне зберігання та здійснює відпуск поклажодавцю. Поклажодавець відшкодовує зерновому складу витрати, пов'язані із зберіганням та відвантаженням зерна.

Відповідальність сторін погоджена в розділі 5 Договору зберігання, згідно з п.5.2 якого у разі втрати зерна, зерновий склад повинен повернути поклажодавцю таку саме кількість зерна такої ж якості, як зерно передане на зберігання. У разі погіршення якості зерна, переданого на зберігання, зерновий склад повинен замінити пошкоджене зерно на таку саме кількість зерна належної якості.

В розділі 6 Договору зберігання визначено строк дії договору та інші умови, згідно з п.п.6.1, 6.2 якого строк зберігання зерна - до подання поклажодавцем вимоги про його повернення, але не довше ніж строк дії договору - до 30.06.2014р. Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобов'язань.

В подальшому у період з липня 2013 року по січень 2014 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено низку договорів купівлі-продажу, а саме:

- договір №104/13 від 01.07.2013р. (том справи - 2, аркуші справи - 59-61), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно м'якої пшениці 4-6-го класу, урожай 2013 року, насипом. Кількість товару - 5150 метричних тонн +/- 5% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад продавця (Київська обл., смт Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 01 по 31.07.2013 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 7 364 500,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця;

- договір №147/13 від 23.07.2013р. (том справи - 2, аркуші справи - 90-91), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 4.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно м'якої пшениці 4-6-го класу, урожай 2013 року, насипом. Кількість товару - 6000 метричних тонн +/- 5% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад продавця (Київська обл., смт Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 23 по 31.07.2013 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 7 920 000,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця;

- договір №151/13 від 25.07.2013р. (том справи - 2, аркуші справи - 94-95), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 4.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно м'якої пшениці 4-6-го класу, урожай 2013 року, насипом. Кількість товару - 3000 метричних тонн +/- 5% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад продавця (Київська обл., смт Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 25 по 31.07.2013 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 3 960 000,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця;

- договір №175/13 від 21.08.2013р. (том справи - 2, аркуші справи - 98-99), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 4.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно кукурудзи 3-го класу на кормові потреби, урожай 2013 року, насипом. Кількість товару - 5000 метричних тонн +/- 2% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад СТОВ "Співдружність" (Київська обл., смт. Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 21 серпня по 31.10.2013 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 6 025 000,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця;

- договір №191/13 від 03.09.2013р. (том справи - 2, аркуші справи - 102-104), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 4.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно кукурудзи 3-го класу на кормові потреби, урожай 2013 року, насипом. Кількість товару - 5100 метричних тонн +/- 2% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад СТОВ "Співдружність" (Київська обл., смт. Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 03 вересня по 31.12.2013 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 5 865 000,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця;

- договір №014/14 від 27.01.2014р. (том справи - 2, аркуші справи - 116-117), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1-3.3, 4.3, 6.1, 6.2) продавець зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити зерно кукурудзи 3-го класу на кормові потреби, урожай 2012 року, насипом. Кількість товару - 2300 метричних тонн +/- 2% по вибору продавця. Базис постачання товару - EXW зерновий склад СТОВ "Співдружність" (Київська обл., смт Рокитно, вул. Поповича, 41А). Термін постачання товару - в період з 27 по 30.01.2014 р., обидві дати включені. Датою постачання товару є дата виписки зерновим складом складського документа на ім'я покупця. Загальна вартість товару, що постачається по договору - 3 047 500,00 грн. без ПДВ, і може змінюватися у відповідності з п. 2.1 договору. Товар вважається зданим продавцем й прийнятим покупцем: по кількості - у відповідності з вагою, вказаною в складському документі зернового складу; по якості - у відповідності з показниками, вказаними в складському документі зернового складу. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця.

На виконання умов договорів купівлі-продажу №147/13 від 23.07.2013р., №151/13 від 25.07.2013р., №175/13 від 21.08.2013р., №191/13 від 03.09.2013р. та №014/14 від 27.01.2014р. відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 26 817 500,00 грн., про що свідчать надані до матеріалів справи накладні (том справи - 2, аркуші справи - 157-158, 160-161, 166, 168, 174) та даний факт не заперечується сторонами у справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що він передав відповідачу на зберігання за Договором зберігання 9000 тонн пшениці 4-6 класу та 13 925 тонн зерна кукурудзи 3-го класу, про що свідчать надані суду складські довідки (том справи - 2, аркуші справи - 156, 159, 164, 167, 169, 171, 173). Однак, в порушення умов Договору зберігання, відповідач не виконав свої зобов'язання з повернення позивачу вищезгаданих пшениці та кукурудзи, повідомивши позивача про втрату вказаних зернових культур у зв'язку з несприятливими умовами.

Зважаючи на викладене, позивач (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просив суд стягнути з відповідача 51 820 339,90 грн. збитків, завданих внаслідок втрати належних позивачу зернових культур.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

За договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Предметом договору зберігання можуть бути, як правило, рухомі речі, визначені індивідуальними ознаками, які не переходять у власність зберігача, і в окремих випадках на зберігання можуть передаватися речі з родовими ознаками (ст. 936 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок того, що відповідач не повернув позивачу зерно, передане йому на зберігання, у зв'язку з втратою цього зерна. Таким чином, в даному випадку передусім підлягає встановленню факт передання позивачем на зберігання відповідачу спірного зерна.

Державну політику щодо розвитку ринку зерна як пріоритетного сектора економіки агропромислового комплексу України визначає Закон України "Про зерно та ринок зерна в Україні", який спрямований на створення правових, економічних та організаційних умов конкурентоспроможного виробництва і формування ринку зерна для забезпечення внутрішніх потреб держави у продовольчому, насіннєвому та фуражному зерні, нарощування його експортного потенціалу.

В ст. ст. 1, 7 названого Закону визначено, що складськими документами на зерно є товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа. Суб'єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб'єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб'єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

В своїх поясненнях позивач зазначав про те, що відповідач не мав права видавати складські квитанції, оскільки діяльність відповідача зі зберігання зерна не була сертифікована всупереч ст. 11 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" в редакціях від 18.04.2013р. та 11.08.2013р.

З цього приводу судом було з'ясовано наступне. Згідно зі ст. 11 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (в редакції, чинній з 18.04.2013р.) послуги із зберігання зерна та продуктів його переробки підлягають сертифікації на відповідність стандартам та іншим нормативним документам у відповідній сфері.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на дату укладення між сторонами договорів купівлі-продажу №147/13 від 23.07.2013р., №151/13 від 25.07.2013р., №175/13 від 21.08.2013р., №191/13 від 03.09.2013р., №014/14 від 27.01.2014р. послуги по зберіганню зерна, які надавалися відповідачем, були сертифіковані відповідно до вищезгаданої ст. 11 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" в редакціях, які набрали чинності 18.04.2013р. та 11.08.2013р., про що свідчать надані до матеріалів справи сертифікати відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки №6458, що діє з 30.10.2013р. та №5623, що діє з 24.10.2012р. (том справи - 2, аркуші справи - 125-126).

В ст. ст. 24, 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. Договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Вказані правові норми кореспондуються з положеннями ст. 961 Цивільного кодексу України, в якій передбачено, що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Окрім того, в ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" визначено, що зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня. Після заповнення обов'язкових реквізитів простого або подвійного складського свідоцтва на зерно, реєстрації їх у реєстрі з присвоєнням порядкового номера заповнений бланк простого або подвійного складського свідоцтва на зерно передається особі, яка здала зерно на зберігання. Форма бланків складських документів на зерно, порядок їх випуску, передачі, продажу зерновим складам встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що нормами ст. 961 Цивільного кодексу України та ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" закріплено вичерпний перелік складських документів, що видаються зерновим складом власнику зерна на підтвердження прийняття зерна на зберігання.

Відтак, належним доказом підтвердження зберігання зерна за договором складського зберігання є складська квитанція або складське свідоцтво, що є документами суворої звітності. При цьому, поняття "складська довідка", на якому наголошує позивач, у законодавстві відсутнє.

В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу товару №514 від 20.11.2012р., укладений між Державним підприємством "Держреєстри України" та відповідачем, за умовами якого Державне підприємство "Держреєстри України" зобов'язалось передати відповідачу бланки складських документів на зерно.

Наведена обставина свідчить про здійснення відповідачем діяльності щодо надання послуг із зберігання зерна відповідно до встановлених вимог та наявну у відповідача можливість належного оформлення прийняття на зберігання зерна шляхом видачі відповідних складських документів.

На виконання Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2003р. №510 "Про забезпечення сертифікації зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки, запровадження складських документів на зерно", наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 р. № 198 було затверджено Положення про обіг складських документів на зерно, дія якого поширюється на всіх суб'єктів ринку зерна.

В п.п.1.7-1.9, 1.14 згаданого Положення передбачено, що зерновий склад на бажання поклажодавця зобов'язаний видати йому один із складських документів на зерно. Зерновий склад зобов'язаний постійно мати в наявності бланки таких документів. При оформленні партії зерна складська квитанція виписується в обов'язковому порядку як первинний документ, що засвідчує кількість та якість прийнятого складом зерна. Зерновий склад зобов'язаний забезпечити наявність бланків складських документів на зерно. Зерновий склад зобов'язаний виписувати окремо складські документи на зерно для партій зерна, що належать різним товарним класам, відповідно до державних стандартів. Зерновий склад не повинен видавати поклажодавцю складські документи на зерно, якщо: зерно не було прийняте зерновим складом на зберігання; зерно має особливі показники якості, які можуть завдати шкоди здоров'ю персоналу зернового складу або третім особам, а також майну зернового складу. У складських документах на зерно мають бути зазначені всі відомості (реквізити), передбачені формами складських документів на зерно, підписані уповноваженими представниками зернового складу, завірені печаткою складу. Складська квитанція підписується також завідувачем лабораторії зернового складу.

Позивачем було надано до матеріалів справи складські довідки від 25.07.2013р. №105, від 26.07.2013р. №107, від 22.08.2013р. №119, від 11.09.2013р. №127, від 26.11.2013р. №162, від 17.01.2014р. №10, від 27.01.2014р. №15 (том справи - 2, аркуші справи - 156, 159, 164, 167, 169, 171, 173), підписані керівником та бухгалтером відповідача, підписи яких скріплені печаткою товариства відповідача. Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, названі складські довідки не містять підпису завідувача лабораторії відповідача.

В п.2.1 Договору зберігання передбачено, що зерно, яке передається зерновому складу для зберігання, повинно відповідати вимогам стандартів, що діють в Україні, і приймається по фактичній якості, яка визначається лабораторією зернового складу (відповідача).

Натомість, як уже зазначалося вище, надані позивачем складські довідки не містять підпису завідувача лабораторії відповідача. Окрім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що лабораторією відповідача, як зернового складу, проводилось визначення якості зерна перед його прийманням для зберігання.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що надані позивачем складські довідки за своїм змістом не відповідають вимогам, встановленим до складського документа, а тому вони не можуть бути прийняті судом як належний доказ прийняття відповідачем на зберігання зерна за укладеним з позивачем Договором зберігання. Інших складських документів, перелік яких визначено в ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", які могли б свідчити про прийняття відповідачем на зберігання від позивача 8642,635 тонн пшениці 4-6 класу та 9271,151 тонн зерна кукурудзи 3-го класу, за втрату яких позивач просить стягнути збитки, ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

В наданих суду поясненнях позивач стверджував про те, що відповідач відшкодував йому 2 000 000,00 грн. збитків, завданих втратою зерна, переданого відповідачу за Договором зберігання. Однак з матеріалів справи вбачається, що відповідач повідомив позивача про неможливість поставки продукції за договорами купівлі-продажу №104/13 від 01.07.2013р., №147/13 від 23.07.2013 р., №175/13 від 21.08.2013 р., №191/13 від 03.09.2013р. та №014/14 від 27.01.2014р. (лист №71 від 07.07.2014р.). При цьому відповідач не посилався на укладений між сторонами Договір зберігання. Окрім того, згідно з наданими суду платіжними дорученнями, на підставі яких відповідач перерахував позивачу 2 000 000,00 грн. (том справи - 2, аркуші справи - 38-48), в графі "Призначення платежу" вказано: "Повернення коштів за недопоставлений товар згідно договору №175/13 від 21.08.2013 р." та "Повернення коштів згідно договору про розірвання договорів від 16.09.2014 р. (договір №175/13)".

З наведеного випливає, що вищезгадані грошові кошти у загальній сумі 2 000 000,00 грн. не можуть вважатися збитками, сплаченими відповідачем за Договором зберігання на користь позивача, оскільки відповідачем в платіжних дорученнях було чітко вказано призначення платежу і посилання на відшкодування збитків чи Договір зберігання при цьому відсутні.

Відповідно до ст. ст. 950, 951 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

Натомість, позивачем не доведено належними і допустимими доказами повний склад правопорушення, з яким законодавство пов'язує відшкодування збитків, зокрема, позивачем не доведено факт прийняття відповідачем на зберігання зерна за укладеним між сторонами Договором зберігання, протиправної поведінки та вини відповідача, а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідача).

За таких обставин, в даному випадку правові підстави для стягнення з відповідача збитків відсутні.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області у справі №911/1978/15 від 03.12.2015р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олам Україна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області у справі №911/1978/15 від 03.12.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №911/1978/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.О. Алданова