Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" липня 2016 р. Справа № 906/441/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Машевської О.П.

- за участю секретаря судового засідання: Гребенніковій Н.П.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №б/н від 24.03.2016р.,

від відповідача: ОСОБА_2, дов. №б/н від 29.02.2016р.

взяли участь в засіданні суду 04.07.16р. в порядку статті 30 ГПК України Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та комірник ПП "Подік" ОСОБА_4І

В засіданні суду 05.07.16р. оголошувалась перерва до 14:30 год. 06.07.16р. в порядку статті 77 ГПК України

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Житомир)

до ОСОБА_5 підприємства "Подік" (м. Житомир)

про повернення переданого на зберігання майна

Позивач ФОП ОСОБА_3 пред'явив позов до відповідача ОСОБА_5 підприємства "Подік" (м. Житомир) про повернення переданого на зберігання майна за ОСОБА_6 зберігання від 13.05.2015р.

В обґрунтування фактичних підстав позову позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання свого зобов'язання повернути отримане на зберігання майно, що є достатньою підставою вимагати виконання цього зобов'язання в натурі в судовому порядку на підставі ст.ст.15, 16 , 525, 526, 936, 938 та 953 ЦК України.

Ухвалою від 16.05.2016р. господарський суд порушив провадження у справі №906/441/16, вжив заходи по підготовці справи до розгляду, передбачені ст. 64-65 ГПК України.

До початку розгляду справи по суті позивачем не подано заяву про зміну підстави та предмету позову, відповідачем не подано зустрічного позову, відповідно.

В ході судового вирішення спору представник позивача позовні вимоги підтримували з підстав, наведених у позові, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в ході судового вирішення спору проти позову заперечував в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву від 16.06.2016р., зокрема доводив, що майна повернуто з відповідального зберігання ще в минулому 2015 році, однак позивач безпідставно не визнає цей факт .

В ході судового вирішення спору, а саме в засіданні суду 04.07.16р. в порядку статті 30 ГПК України усні пояснення по суті спору надали Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та комірник ПП "Подік" ОСОБА_4І

Оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України, господарський суд створив сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, тому в засіданні суду 06.07.2016р. суд прийняв вступну та резолютивну частину рішення про відмову у позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як доводив в ході судового вирішення спору Позивач, 13.05.2015р. між ФОП ОСОБА_3 (поклажодавець) та ОСОБА_5 підприємством "Подік" (зберігач) укладено ОСОБА_7 зберігання, відповідно до п. 1.1 якого сторони домовились у порядку та на умовах, визначених цим ОСОБА_6, про те, що поклажодавець ( далі - Позивач) передає, а зберігач ( далі - Відповідач) приймає на відповідальне зберігання: плаху - 11куб м.; дошку необрізну 50мм - 115,1куб.м. ; дошку необрізну 25 мм - 25,6куб.м.; дошку обрізну 25мм - 28,6куб. м.; брус 50мм х150мм - 10,15куб.м.; брус 50мм х 100мм - 2,7куб.м.; брус 50мм х 50мм - 0,22куб.м. (далі - майно), згідно документу (далі - ОСОБА_7 зберігання).

Загальна вартість майна, переданого на відповідальне зберігання, складає 397247,00 грн. (п.1.1 ОСОБА_6 зберігання).

У розділі 2 ОСОБА_6 зберігання визначені права та обов'язки зберігача, відповідно до якого, зберігач зобов'язаний, зокрема:

- нести відповідальність за втрату або ушкодження майна поклажодавця, що знаходиться у зберігача, незалежно від причини ушкодження або втрати, моменту одержання майна від поклажодавця, до закінчення його зберігання (п. 2.1.3.);

- повернути майно поклажодавцю за першою вимогою останнього (п. 2.1.4.).

З змістом п. 2.3. ОСОБА_6 зберігання майно зберігається за адресою: м. Житомир, майдан Смолянський, 3, а зберігач не має права ним користуватися.

Обов'язки поклажодавця визначені у розділі 3 ОСОБА_6 зберігання, відповідно до якого поклажодавець зобов'язаний:

- надати зберігачу майно 13.05.2015р. (п. 3.1.1. ОСОБА_6 зберігання);

- після закінчення строку дії ОСОБА_6 забрати у зберігача майно (п. 3.1.2. ОСОБА_6 зберігання);

За умовою п. 3.2. ОСОБА_6 зберігання поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні.

У п. 4.1 ОСОБА_6 зберігання сторони домовились про те, що зберігається майно безоплатно.

Відповідальність сторін передбачено розділом 5 ОСОБА_6 зберігання, відповідно до якого:

- зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з дати передачі на зберігання і до дати повернення поклажодавцю У випадку знищення або ушкодження майна, яке зберігається, або його частини, зберігач повинен за свій рахунок повернути поклажодавцю рівну кількість аналогічного майна в належному стані (п. 5.3 ОСОБА_6 зберігання);

- у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою зберігач повинен виплатити поклажодавцю неустойку у розмірі 0,5% від вартості майна за кожний день затримки (п. 5.4. ОСОБА_6 зберігання).

У розділі 7 ОСОБА_6 зберігання зазначено про те, що цей ОСОБА_7 набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим ОСОБА_6.

Однак в ході вирішення спору Відповідач заперечував факт укладення з відповідачем ОСОБА_6 зберігання з тих підстав, що останній веде облік договорів надання послуг, і згідно переліку договорів за 2015р. поданий позивачем ОСОБА_7 зберігання - відсутній, та про його укладення не знає головний бухгалтер підприємства та його власник підприємства. Окрім того, при зверненні з претензією від 29.03.2016р. Позивачем зазначений ОСОБА_7 зберігання не надсилався, а лише одна видаткова накладну №РН 0000008 від 13.05.2015р.

В засіданні суду 13.06.2016р. оглянуто оригінальний примірник ОСОБА_6 зберігання, наданий представником Позивача за участю представника Відповідача , яким визнано, що станом на 13 травня 2015року керівником підприємства дійсно був ОСОБА_8 , та що договір містить відбиток печатки юридичної особи ПП "Подік".

Оцінюючи ОСОБА_7 зберігання за правилами ст. ст. 32- 36 ЦК України на предмет його сили значення як засобу доказування, суд виходить з того, що за правилом ст.ст. 208 та 937 Цивільного кодексу України договір зберігання між юридичними особами, за правовим статусом до яких прирівнюються фізичні особи - підприємці, укладається у простій письмовій формі, та що у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України ОСОБА_7 зберігання вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

За наведених обставин, та оскільки заперечення Відповідача не ґрунтувались на недійсності ОСОБА_6 зберігання, суд приймає його до уваги сукупно з іншими доказами у справі.

Так , при вирішенні цього спору як Позивач, так і Відповідач визнали, що майно було передане на зберігання за видатковою накладною №РН-0000008 від 13 травня 2015р., згідно якої зберігав прийняв : плаху в кількості 11,000 м. куб; дошку необрізну 50 в кількості 115,00 м. куб; дошку необрізну 25 в кількості 25,600 м. куб; дошку обрізну 25 мм в кількості 28,600 м. куб; брус 50*150 в кількості 1,150 м. куб; брус 50*100 в кількості 2,700 м. куб; брус 50*50 в кількості 0,220 м.куб. (а.с. 13).

Визнаючи факт отримання на зберігання майна за видатковою накладною №РН-0000008 від 13 травня 2015р. комірником ОСОБА_4 за найменуванням, одиницею вимірювання та кількістю, Відповідач наголошував, що остання не містить такого реквізиту як ціна (вартість) майна. Саме через це заперечував наявність ОСОБА_6 зберігання, за умовою п. 1.1 якого загальна вартість майна, переданого на відповідальне зберігання, складає 397247,00 грн.

В ході судового вирішення спору Позивач та Відповідач визнали ще одну ідентифікуючу ознаку майна, про яку не зазначено як у ОСОБА_6 зберігання, так і у видатковій накладній №РН-0000008 від 13.05.2015р. - це породу деревини (сосна).

Як встановив суд, Позивач підготував письмову вимогу від 29 березня 2016року про повернення майна із зберігання згідно видаткової накладної №РН-0000008 від 13.05.2015р., у якій просив Відповідача підготувати його для відвантаження до 01.04.2016р.

Надіслав Позивач цю вимогу фактично 31.03.2016р. цінним листом (а.с. 14-15).

Позивач не довів як факту прибуття до місця зберігання майна саме 01 квітня 2016р., так і факту отримання Відповідачем його вимоги від 29.03.16р., надісланої 31.03.16р., до 01.04.16р., тобто, фактично 31.03.16р.

Водночас в ході вирішення спору Позивач визнав, що на свою вимогу від 29.03.2016р. отримав лист Відповідача від 06.04.2016р. за №26 про те, що підприємство вивчає його лист-вимогу щодо повернення товарно-матеріальних цінностей на предмет об'єктивності претензій та надасть відповідь у строки, визначені законодавством (а. с. 67).

Визнавши факт отримання листа Відповідача від 06.04.2016р. за №26, Позивач не довів дату його отримання, однак із змісту останнього дізнався, що його вимога від 29.03.2016р. розглядатиметься Відповідачем у строки, визначені законодавством, про які йому конкретно не було відомо.

Натомість у позові Позивач доводить, що саме 22 квітня 2016року прибув до відповідача для отримання переданого на зберігання майна, але не зміг потрапити на його територію (а. с.4).

Однак в ході судового вирішення спору представник Позивача (останній особисто) не зміг пояснити, з яких підстав саме 22 квітня 2016року Позивач прибув для отримання майна з відповідального зберігання , та що повернення такого майна мало відбутись саме у спосіб "потрапляння на територію , де розташований відповідач".

Оскільки , як доводить Позивач , 22 квітня 2016року він не зміг потрапити на територію , де розташований відповідач, та оскільки станом на 03 травня 2016року Відповідач не повернув йому передане на відповідальне зберігання майно, Позивач дійшов висновку, що Відповідач не виказує бажання врегулювати це питання.

12 травня 2016року Позивач звернувся з цим позовом до суду та просить в примусовому порядку зобов'язати Відповідача повернути йому це майно.

В ході судового вирішення спору Позивач визнав також факт отримання наступного листа Відповідача від 20.05.2016р. №42, надісланого йому в доповнення листа від 06.04.2016р. за №26 , про те, що ним в кінці другого та початку третього кварталу 2015р. були вивезені пиломатеріали із території, що підтверджується наявними у підприємства документами (а. с. 66).

Однак Позивач наполягав на доводах позову про те, що Відповідач до дати його звернення з цим позовом до суду не повернув майно з відповідального зберігання.

На вимогу суду довести своє право власності на передане на зберігання майно та його вартість відповідними доказами, Позивач подав наступні: накладну №293 від 08.04.2015р. на відпуск дошки необрізаної 50 в кількості 37,2 м. куб. на суму 74400, 00 грн. та транспортні послуги (перевезення дошки) на загальну суму 78 400, 00 грн.; накладну №317 від 29.04.2015р. на відпуск дошки необрізної 25 в кількості 11,3 м. куб, брусу 50*150 в кількості 10,8 м. куб, а також транспортні витрати (перевезення пиломатеріалів) на загальну суму 48360, 00 грн; накладну №13 від 13.05.2015р. на відпуск плахи в кількості 11 м. куб, дошки н/о 50мм в кількості 31, 4 м. куб, дошки н/о 25мм в кількості 14,8 м. куб, дошки обр. 25 мм в кількості 17,4 м. куб на загальну суму 154 880, 00 грн.; накладну №21 від 27.04.2015р. на відпуск дошки необрізної 50 в кількості 48,1 м. куб, брусу 50*50 в кількості 0,38 м. куб, брусу 50*100 в кількості 3 м. куб, загалом на суму 103 636, 00 грн.; накладну №11 від 29.04.2015р. на відпуск дошки обр. 25 в кількості 12,8 м. куб., брусу в кількості 4,7 м. куб на загальну суму 38 500, 00 грн.; акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.05.2015р. про отримані транспортні послуги по перевезенню пиломатеріалів (а. с. 82- 86).

В свою чергу, відповідач наполягає на факті повернення майна з відповідального зберігання ще у період з 22.05.2015р. по 20.06.2015р. , про що доводять такі документи: подорожнім листом №660 вантажного автомобіля від 22.05.2015р.; товарно-транспортною накладною від 22.05.2015р.; подорожнім листом №656 вантажного автомобіля від 22.05.2015р.; товарно-транспортна накладна від 22.05.2015р.; подорожній лист №679 вантажного автомобіля від 27.05.2015р.; товарно-транспортна накладна від 27 травня 2015р.; подорожній лист №731 вантажного автомобіля від 08.06.2015р.; товарно-транспортна накладна від 08.06.2015р.; подорожній лист №747 вантажного автомобіля від 09.06.2015р.; товарно-транспортна накладна від 09.06.2015р.; подорожній лист №748 вантажного автомобіля від 10.06.2015р.; товарно-транспортна накладна від 10.06.2015р.; подорожній лист №765 вантажного автомобіля від 11.06.2015р.; товарно-транспортна накладна від 11.06.2015р.; шляховими листами та змінними рапортами роботи машиніста; актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 31-44,45-52,53-56).

Аналізуючи зміст наданих документів, Відповідач наголошує на тому , що:

- у подорожніх листах замовником на надання послуг/виконання робіт значиться позивач - СПД ФО ОСОБА_3, а у графі на завдання водієві "звідки взяти вантаж" та "куди доставити" вказано місце доставки, а саме: м-н Смолянський, 3 м. Житомир - м. Коростишів - м-н Смолянський, 3; м-н Смолянський, 3 - м. Житомир - м-н Смолянський, 3"; пункт розвантаження - м. Житомир, пр. Фабричний, 6; м-н Смолянський, 3 - м. Бердичів - м-н Смолянський, 3; м-н Смолянський, 3 - с. Новогуйвинське, Житомирського р-ну - м-н Смолянський, 3;

- у графі "найменування вантажу" значиться наступний вантаж: будівельні матеріали, дошка необрізна, обрізна, брус, плаха;

- як у подорожніх листах, так і в товарно-транспортних накладних у графах "послідовність виконання завдання" та "відомості про вантаж" стоїть відмітка про виконання "Відпрацьовано: транспортні послуги по перевезенню будівельних матеріалів. ОСОБА_3, підпис та відтиск печатки позивача";

- у шляхових листах автомобільного крану та у змінному рапорту роботи машиніста за період травень-червень 2016р. у графі "вид робіт" вказані послуги автокрана;

- за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) відповідачем надано позивачу послуги автокрана, автовишки ВС-22, автопослуги ЗІЛ 431412, послуги автомобіля НОМЕР_1, послуги навантажувача УНЦ-60, послуги по перевезенню працівників авт. ГАЗ 32213-418 (а.с. 31-56).

Підсумовуючи вищевикладене, Відповідач доводить, що із розрахунку вантажопідйомності автомобілів підприємства, Позивачу надано послуги з вивезення 80,4тонн пиломатеріалів, які знаходились на його території (а. с. 104).

Окрім того, факт повернення Позивачу майна в період травня-червня 2016р. підтверджується письмовими поясненнями працівників підприємства ( водіїв автокрана та автомобіля ТАТА 1116, комірника ОСОБА_4І.) (а. с. 57-59).

Позивач не визнав подані Відповідачем документи як такі, що підтверджують факт повернення майна з відповідального зберігання, оскільки , по-перше, подорожні листи не є первинними документами, що підтверджують господарську операцію, по-друге, товарно-транспортні накладні оформлені з грубим порушенням Правил перевезення вантажів в Україні, оскільки не має можливості ідентифікувати вантаж, що перевозився, а у подорожніх листах не вписані товарно-транспортні накладні та талон замовника.

Представник Позивача заперечує факт отримання від відповідача із відповідального зберігання майна за накладною № б/н від 22.06.2015р., оскільки остання, на його думку, не містить жодних доказів отримання майна ФОП ОСОБА_3 як того вимагає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши в сукупності за правилами ст. 43 ГПК України всі матеріали справи, господарський суд прийшов до висновку, що відмовити у позові з наступних підстав.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, визначеного, зокрема у ст. 16 ЦК України.

Так, зміст ст. 526, ч. 1 ст. 622 ЦК та зміст ч. 3 ст. 193 ГК України дають підстави для висновку про те, що в цих Кодексах проводиться принцип реального виконання зобов'язання. Частина 1 ст. 949 ЦК України конкретизує принцип реального виконання зобов'язання про те, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Позивач, посилаючись на ОСОБА_7 зберігання, видаткову накладну №РН-0000008 від 13 травня 2015р. та статтю 953 ЦК України, яка зобов'язує зберігача на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився, вважає своє право порушеним , відновити яке просить у спосіб виконання обов'язку в натурі ( ч.1 ст. 16 ЦК України).

Однак Позивач , вимагаючи зобов'язати Відповідача виконати обов'язок в натурі, не довів, що станом на дату звернення з позовом до суду зберігач порушив його право поклажодавця , тоді як від доведення цього факту залежало вирішення судом питання про задоволення позовних вимог. Відповідно, не доведення цього факту є підставою для відмови в їх задоволенні (постанова ВСУ від 17.12.2014р. у цивільній справі №6-194цс14, в реєстрі 42202960).

Зокрема, господарський суд приймає до уваги, що сторони спору у розумінні ст. 55 Господарського кодексу України є суб'єктами господарювання, тому виникнення господарських правовідносин із зберігання майна мало ґрунтуватись насамперед на господарському договорі, з погодженими істотними умовами як предмет, ціна та строк дії договору ( ст. 180 цього Кодексу), а при виконанні господарського договору сторони мали керуватись як положеннями цього Кодексу, так і відповідними положеннями Цивільного кодексу України (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України ОСОБА_7 зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 208 цього Кодексу передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами, а згідно ч. 1 ст. 51 цього Кодексу до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

У ч. 3 ст. 937 ЦК України письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Тому заперечення Відповідачем факту укладення з Позивачем ОСОБА_6 зберігання за умови визнання факту оформлення видаткової накладної №РН-0000008 від 13 травня 2015р. як первинного документу , що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, суд оцінює критично, в тому числі, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України.

Між тим, суд погоджується з доводами Відповідача в тій частині , що за ОСОБА_6 зберігання визначена загальна вартість майна, переданого на відповідальне зберігання в сумі 397247, 00 грн., а видаткова накладна №РН-0000008 від 13 травня 2015р. як первинний документ, такого реквізиту не містить. Тому питання вартісного вираження майна дійсно є суперечливим.

Оцінюючи п.1.1. ОСОБА_6 зберігання в цілому , суд виходить із того, що останній одночасно визначає як предмет договору , так і ціну договору, та як вже судом мотивовано, ці умови як істотні є обов'язковими для визнання господарського договору насамперед укладеним.

Так, згідно ч. 4. статті 180 ГК України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу.

Таким чином, із вищенаведених вимог до предмету господарського договору, п.1.1 ОСОБА_6 зберігання лише частково визначає найменування майна, його кількість та одиницю вимірювання в кубічних метрах та не передбачає , що сировиною іменованих пиломатеріалів ( плаха, дошка необрізана та обрізна , брус) є деревина породи сосна , що також має юридичне значення , оскільки сировиною пиломатеріалів може бути деревина порід інших дерев ( дуб, ясен, вільха, клен тощо).

Окрім того, пиломатеріали - пилопродукція певних розмірів та якості, яка має щонайменше дві плоскопаралельні пласті (розділ IX, група 44, код 4407 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності ( див. Закон України від 08.09.2005 № 2860-IV "Про особливості державного регулювання діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів").

Таким чином, під розмірами пиломатеріалів розуміється не тільки діаметр у міліметрах , але й довжина плахи, дошки, брусу, що регламентовано, зокрема, ДСТУ " Лісоматеріали круглі та пиляні. Метод EN 1309-1-2001 вимірювання розмірів", ДСТУ " Класифікація за розмірами. Частина 2: Круглі EN 1315-2-2001 лісоматеріали хвойних порід". Якість пиломатеріалів визначається щонайменше сортністю, а також вологістю, що регламентовано чинним ГОСТом 8486 для хвойних порід (не нижче другого сорту) та ГОСТом 2695 для дуба і ясеню (не нижче другого сорту).

Дотримання зазначених вимог при укладенні договору зберігання є обов'язковим, оскільки стаття 941 ЦК України допускає зберігання речей, визначених родовими ознаками та однієї якості.

І це виправдано, оскільки згідно ч. 2 статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

При цьому, повернення із зберігання речей, визначених родовими ознаками здійснюється зберігачем на умовах , визначених як у договорі зберігання , так і в статті 949 ЦК України , згідно якої зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Згідно ч. 2 цієї статті річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей, а згідно ч.3 цієї статті тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Натомість, зі змісту п.1.1. ОСОБА_6 зберігання неможливо встановити насамперед рід майна, за винятком визнаного сторонами факту, що йдеться про сосновий пиломатеріал, а також у повному обсязі його розмірів ( довжини, для плахи - довжини і діаметру (перерізу ) та якості (сорту, вологості).

Приймаючи до уваги приписи ч.2 ст. 949 ЦК України про те, що передані на зберігання речі, визначені родовими ознаками , можуть змінити природні властивості, а для деревини характерною є вологість (усушка, жолоблення, водопоглинення, гігроскопічність, щільність), яка зумовлює різницю між масою вологого й сухого матеріалу, відсутність у п. 1.1 ОСОБА_6 зберігання даних про вологість пиломатеріалів та в інших умовах цього договору критеріїв зміни їх природних властивостей , унеможливлює встановити напевне кількість кубічних метрів майна , які зберігач зобов'язаний повернути із зберігання, оскільки зменшення вологості деревини веде до зменшення її об'єму, а відтак, маси у кілограмах (тоннах). Тоді як сторони спору визнали, що майно зберігалось на відкритій місцевості, а тому підпадало під вплив температури атмосферного повітря та опадів.

Все вищевикладене дає підстави суду дійти висновку, що у ОСОБА_6 зберігання сторони не погодили його предмет , як це вимагає ч. 3 ст. 180 ГК України, а також ч. 2 ст. 184, ст. 941 та 949 ЦК України.

Більше того, видаткова накладна №РН-0000008 від 13 травня 2015р. ще менше ідентифікує майно за ОСОБА_7 зберігання.

Іншою обов'язковою істотною умовою господарського договору є ціна.

У частині 5 статті 180 ГК України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Згідно частини 1 статті 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

У частині 2 цієї статті також констатується, що ціна є істотною умовою господарського договору.

Однак у п.1.1 ОСОБА_6 зберігання не має окремо ціни одного кубічного метра плахи, дошки необрізної 50 мм та 25 мм, дошки обрізної 25 мм, брусів 50х150, 50х100 та 50х50, тоді як їх вартість є різною за умови різниці перерізу, довжини, породи, вологості тощо.

У п.1.1 ОСОБА_6 зберігання лише зазначено, що загальна вартість майна, переданого на відповідальне зберігання, складає 397247, 00 грн., що не відповідає вимогам ч.1 ст. 189 ГК України.

Наведене дає підстави суду дійти висновку, що у ОСОБА_6 зберігання сторони не погодили також його ціну , як це вимагає ч. 3 ст. 180 ГК України, а також ч. 2 ст. 189 ГК України.

Тоді як ст. ст. 950 та 951 Цивільного кодексу України імперативно передбачають відповідальність зберігача у формі відшкодування збитків у розмірі вартості речі, у разі її втрати (нестачі) та у розмірі суми, на яку знизилася вартість речі, у разі її пошкодження.

Підсумовуючи вищевикладене, суд встановив, що у ОСОБА_6 зберігання не погоджені предмет та ціна договору як істотні його умови.

У п. 8 Постанови Пленуму ВСУ 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснюється, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору).

У п. 2.6 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13р.№ 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними наголошується на тому, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

При оцінці дій сторін щодо виконання ОСОБА_6 зберігання за відсутності погоджених належним чином умов про предмет та ціну , суд виходить з того, що за загальним правилом ч.2 ст. 509 ЦК України договір є підставою виникнення зобов'язання.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується, як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Сторони спору визнали видаткову накладну №РН-0000008 від 13 травня 2015р., як доказ виконання Позивачем обов'язку передати майно на зберігання Відповідачу , та як доказ виконання останнім обов'язку прийняти це майно. Цей факт, а також визнання сторонами в ході вирішення спору роду пиломатеріалу ( деревина сосни), суд оцінює таким, що сторони усвідомлювали зміст вчинюваної дії щодо передання на зберігання майна роду сосна, у певній кількості, перерізу (діаметру) та одиниці вимірювання ( кубічні метри). Водночас Відповідач наголошував на тому, що видаткова накладна №РН-0000008 від 13 травня 2015р. не містить відомостей про породу пиломатеріалів, їх вартість, щільність деревини , парціальну вологість деревини та її сорт. Оцінюючи критично такі заперечення Відповідача суд виходить з того, що визнанням факту прийняття майна на зберігання за видатковою накладною №РН-0000008 від 13 травня 2015р. Відповідач по суті підтверджує свою інформованість про особливості прийнятого на зберігання майна в частині його вологості, сортності , щільності тощо, за винятком вартості кожної його одиниці окремо.

Після 13 травня 2015року Відповідач набув статусу боржника у зобов'язанні з повернення майна із зберігання, а Позивач, відповідно, статус кредитора у зобов'язанні з отримання цього майна того ж роду , такої самої якості, та в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання, з урахуванням зміни його природних властивостей.

За загальним правилом (ст. 599 ЦК України) зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а саме: належним суб'єктом стосовно належного предмета, в належний строк чи термін, в належному місці і в належний спосіб виконання.

У ч.1.ст. 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з 2 цієї статті якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Таким чином, Відповідач був зобов'язаний зберігати майно Позивача до пред'явлення ним вимоги про його повернення.

У ч. 1 статті 953 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Таким чином, Відповідач був зобов'язаний повернути майно Позивача на його першу вимогу у строк, визначений за правилом ч.2 ст. 530 ЦК України, згідно якої боржник повинен виконати обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Місцем виконання зобов'язання з повернення майна Позивача було місце зберігання майна , відоме Позивачу , а саме: майдан Смолянський , 3 у м. Житомирі ( п.3 ч.1 ст. 532 ЦК України).

Як встановив суд, письмову вимогу від 29 березня 2016року про повернення майна із зберігання згідно видаткової накладної №РН-0000008 від 13.05.2015р. у строк до 01.04.2016р. , Позивач надіслав лише 31.03.2016р., та не довів , що станом на 01.04. 2016р. він сам особисто прибув до місця зберігання майна, і що про його вимогу станом на цю дату також знав Відповідач.

Більше того, Позивач не довів, що його письмова вимога від 29 березня 2016року про повернення майна мала бути виконана Відповідачем негайно, тобто 01.04.16р., а не у семиденний строк від дня її пред'явлення.

В ході вирішення спору Позивач визнав, що на свою вимогу від 29.03.2016р. отримав лист Відповідача від 06.04.2016р. за №26 про те, що підприємство вивчає його лист-вимогу щодо повернення товарно-матеріальних цінностей на предмет об'єктивності претензій та надасть відповідь у строки, визначені законодавством (а. с. 67).

Визнавши факт отримання листа Відповідача від 06.04.2016р. за №26, Позивач не довів дату його отримання, однак із змісту останнього дізнався, що його вимога від 29.03.2016р. розглядатиметься Відповідачем у строки, визначені законодавством, про які йому конкретно не було відомо.

Натомість у позові Позивач доводить, що саме 22 квітня 2016року прибув до відповідача для отримання переданого на зберігання майна, але не зміг потрапити на його територію (а. с. 4).

Таким чином, Позивач не довів, з яких підстав 22 квітня 2016року він вважає днем виконання Відповідачем зобов'язання з повернення майна , а також факт особисто прибуття до місця зберігання майна на майдані Смолянському , 3 у м. Житомирі.

Окрім того , якщо у ч. 2 ст. 530 та п.3 ч.1 ст. 532 ЦК України визначено строк та місце виконання зобов'язання, то спосіб його виконання не визначено.

Оскільки на зберігання майно передавалось за видатковою накладною №РН-0000008 від 13.05.2015р. , слід вважати, що повернення його із зберігання мало також відбутись за таким документом. При цьому , у Відповідача не існувало іншого обов'язку , окрім як повернути майно із зберігання за видатковою накладною. Натомість вирішення питання фізичного вивезення майна із місця його зберігання, відповідним транспортом та із послугами навантаження , покладалось одноособово на Позивача.

Однак суд не встановив, що до дати звернення Позивача з цим позовом до суду 12.05.2016р. , Відповідач вважається таким, що порушив право Позивача на повернення майна із зберігання у відповідному місці та у відповідний строк.

Доводи Відповідача про те, що зобов'язання з повернення майна він виконав ще у період з 22 травня 15року до 20 червня 2015р. , що підтверджують товарно-транспортні накладні, подорожні листи, акти наданих послуг , суд також оцінює критично з наступних підстав.

Як вже мотивовано судом, способом виконання зобов'язання з повернення майна із зберігання мала стати видаткова накладна, заповнена аналогічно видатковій накладній №РН-0000008 від 13.05.2015р. , оскільки майно поверталось фактично через дев'ять днів з дня прийняття на зберігання, що не вплинуло би суттєво на його фізичні властивості, та підписана уповноваженим представником підприємства та Позивачем (його представником).

На підставі вищевикладеного, Відповідач , оформивши накладну № 22 від 22.06.15р. на ім'я ФОП ОСОБА_3 на повернення майна, мав надати їй силу первинного документу, як це вимагає стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". При цьому, суд вважає, що на повернення майна із зберігання мала бути оформлена одна видаткова накладна, а оскільки первинні документи складаються безпосередньо або відразу після здійснення господарської операції, дата цієї видаткової накладної мала відповідати даті останньої господарської щонайменше 20 червня 2016р., а не 22 червня 2016р.

Тому подана Відповідачем накладна № 22 від 22.06.15р. на ім'я ФОП ОСОБА_3, не підписана останнім, не має сили доказу на підтвердження виконання зобов'язання з повернення майна із зберігання Відповідачем та його прийняття із зберігання Позивачем.

Тоді як для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, чого судом не встановлено.

Подані Відповідачем товарно-транспортні накладні, подорожні листи, акти наданих послуг, у яких є відомості про Позивача, не спростовують вищевикладеного висновку суду про обов'язок Відповідача підтвердити належними та допустимими засобами доказування виконання зобов'язання з повернення майна в натурі саме у правовідносинах зберігання.

Підсумовуючи вищевикладене, суд констатує, що будь-який договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, та свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Оскільки суд не встановив факту виконання Відповідачем зобов'язання з повернення майна із зберігання та його прийняття із зберігання Позивачем, ОСОБА_7 зберігання не можна вважати укладеним. Тому посилання Позивача на його умови є безпідставними в цілому, та в частині загальної вартості майна, зокрема.

За правилом ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позов Позивачем подано передчасно, оскільки навіть за умови наявності видаткової накладної №РН-0000008 від 13.05.2015р. про передання майна на зберігання, та за умови відсутності видаткової накладної про повернення майна із зберігання, факт порушення його права станом на 12.05.16р. не мав місця, тоді як в судовому порядку захищається право, яке порушене. Окрім того, позивач має усвідомлювати, що видаткова накладна №РН-0000008 від 13.05.2015р. про передання майна на зберігання не є достатнім доказом для вимоги про його повернення , як це визначають ст.ст. 941 та 949 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21 липня 2016року.

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1- у справу

2- позивачу (простою)

3- відповідачу (простою)