КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 18/375

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від прокурора - Шекшеєва В.С. (посвідчення №015375, видане 26.02.2013 р.)

від Міністерства оборони - Рудник Ю.М. (довіреність №220/841/д від 30.12.2015 р.)

від Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України - не з'явився

від ГО «Військово-мисливське товариство «Південь» - не з'явився

від ВДВС - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України

на ухвалу господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р.

у справі №18/375 (суддя Прокопенко Л.В.)

за заявою Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України про скасування постанов ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва про накладення штрафу у справі №18/375

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України

про спонукання до виконання дій

за участю Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь»

ВСТАНОВИВ:

У 2001 році заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України про зобов'язання відповідача в місячний термін разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна за попередньою вартістю 19004000,00 грн., а саме: виробничого мисливсько-риболовецького об'єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства колишнього Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства колишнього Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства колишнього Одеського військового округу, вказаного в Постанові Кабінету Міністрів України від 18.04.1995 р. № 18 «Про визначення органів управління майном загальних громадських організацій колишнього Союзу РСР», оцінити його та оформити передачу Міністерству оборони України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2002 р., залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003 р., задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України; зобов'язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, а саме: виробничого мисливсько-риболовецького об'єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу; зобов'язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об'єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

На виконання рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2002 р. видано відповідні накази.

07.10.2015 р. ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва було прийнято до виконання виконавче провадження №49376838.

11.12.2015 р. державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 680 грн. за невиконання рішення без поважних причин, у встановлений державним виконавцем строк.

22.12.2015 р. через десять календарних днів після застосування першого штрафу, державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 1360 грн. за невиконання рішення без поважних причин, у встановлений державним виконавцем строк.

10.03.2016 р. Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про скасування постанов ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва про накладення штрафу. За змістом заяви скаржник просить поновити боржнику строк на оскарження постанов від 11.12.2015 р. та від 22.12.2015 р. виконавчого провадження ВП № 49376838 ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві; скасувати постанови відділу виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 11.12.2015 р. та від 22.12.2015 р. ВП № 49376838

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу, скаргу задовольнити, скасувавши постанови ВДВС Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 11.12.2015 р. та від 22.12.2015 р. ВП № 49376838

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при винесенні ухвали було порушено норми процесуального права.

Прокурор у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, ухвалу залишити без змін.

Представник Міністерства оборони України у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, ухвалу залишити без змін.

Представник Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України в судовому засіданні 30.06.2016 р. був присутній, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати ухвалу, скаргу задовольнити, скасувавши постанови ВДВС Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 11.12.2015 р. та від 22.12.2015 р. ВП № 49376838.

Представники Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України та ВДВС в судове засідання 12.07.2016 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України та ВДВС.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 16.06.2016 р. та від 30.06.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України та ВДВС не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника Міністерства оборони України, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Відділом державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві постановами від 23.02.2004 р. № 183/15 та № 184/15 відкрито виконавчі провадження з примусового виконання наказів господарського суду м. Києва від 18.11.2003 р. № 18/375.

Виконавчі дії, що протягом кількох років здійснювались державною виконавчою службою, не призвели до виконання рішення суду.

Постановою ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 27.05.2008 р. виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 18.11.2003 р. № 18/375 було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону, чинної на момент винесення цієї постанови), через неможливість виконати рішення без участі боржника.

Підставою закінчення виконавчого провадження було порушення кримінальної справи № 49-2061 за обвинуваченням керівника боржника Товариства BMP ЗСУ ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Міністерство оборони України у 2008 році звернулось до господарського суду м. Києва зі скаргою на дії (бездіяльність) ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві, в якій просило скасувати постанову ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 27.05.2008 р. та поновити виконавче провадження щодо примусового виконання наказів господарського суду м. Києва від 18.11.2003 р. №18/375.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.03.2013 р. у задоволенні скарги Міністерства оборони України на дії ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві відмовлено.

В результаті вирішення питання щодо повернення наказів Міністерству оборони України, відкриття нового виконавчого провадження у господарському суді м. Києва (ухвали господарського суду м. Києва від 18.06.2013 р. та від 10.06.2014 р. у справі № 18/375) та переписки Міністерства оборони України з Державною виконавчою службою України та Міністерством юстиції України, накази від 18.11.2003 р. № 18/375 були повернуті до господарського суду м. Києва.

В подальшому зазначені накази повторно видані Міністерству оборони України 22.01.2014 р. для пред'явлення до органів ДВС з метою відкриття виконавчого провадження, враховуючи наявність особи боржника та відсутність перешкод для виконання рішення суду.

Враховуючи відсутність перешкод для повного виконання судового рішення, представником Міністерства оборони України було направлено заяву від 05.05.2014 р. № 303/3/369 до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві про примусове виконання рішення.

23.06.2015 р. ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавчі документи передані до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на підставі зміни фактичної адреси боржника, а саме м. Київ, пр-т Академіка Палладіна, 32, оф. 103, що за територіальною підвідомчістю відноситься до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві.

Позивач стверджує, що боржник умисно не один рік ухиляється від виконання рішення суду не здійснює інвентаризацію майна та не передає його до сфери управління Міністерства оборони України. Окрім цього, на думку позивача, умисне затягування виконання боржником рішення підтверджується доданими до заяви наказами Центральної ради товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України від 01.06.2015 р. № 6 та від 01.10.2015 р. № 11, якими відтерміновано виконання рішення суду без зазначення причин спочатку до 01.08.2015 р., а в подальшому до 10.12.2015 р.

Як вже зазначалось раніше, державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва винесено постанови про накладення штрафу на боржника від 11.12.2015 р. та 22.12.2015 р. за невиконання рішення без поважних причин, у встановлений державним виконавцем строк.

У зв'язку з чим, Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про скасування вищезазначених постанов. Вказана заява мотивована тим, що з моменту відкриття виконавчого провадження і на даний час інвентаризація проводиться, що підтверджується актом інвентаризації майна Міжрічинського мисливського господарства Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України від 09.12.2015 р. Крім того, заявник зазначає, що з метою виконання рішення ним було видано накази №6 від 01.06.2015 р. та №11 від 01.10.2015 р. щодо інвентаризації спірного майна.

Колегія апеляційного господарського суду вважає, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов діяв у межах та в порядку, встановлених Законом України «Про виконавче провадження». Також, дослідивши обставини справи, апеляційний суд враховує факт того, що відповідач тривалий проміжок часу ухиляється від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 155 ГПК України також передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Вказаний Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов'язковість вимог державного виконавця встановлена ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з ч. 3 якої невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Зокрема, відповідно до ст. 89 цього Закону в разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника відповідно до визначених законом розміру та порядку.

Водночас статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. Оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби також врегульовано ст. 121-2 ГПК України.

За результатами розгляду відповідної скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому за вимогами ч. 1 ст. 4-7, ч. 1 ст. 43 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи; господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» в разі невиконання у встановлений державним виконавцем строк рішення суду без поважних причин, він виносить постанову про накладення на боржника штрафу. Дослідження колегією обставин справи та причин невиконання відповідачем рішення суду, що набуло законної сили, доводить безпідставність зволікання та необґрунтованість дій та бездіяльності Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України щодо обов'язку виконати вказаний припис державного виконавця щодо обов'язку виконати рішення суду.

Крім того, колегія суддів ухвалою від 30.06.2016 р. зобов'язала відповідача надати суду докази контролю виконання наказу № 6 від 01.06.2015 р. або причини (мотиви, підстави) його невиконання, що стали підставою для перенесення результатів проведення інвентаризації майна для подання в Центральну раду до 10.12.2015 р. (т. 9, а.с. 9) та Журнал реєстрації наказів. Проте відповідач не здійснив відповідних дій, вимоги ухвали не виконав, в судове засідання не з'явився.

У своїй заяві про скасування постанов про накладення штрафу, заявник просив поновити строк на оскарження вказаних постанов, обґрунтовуючи причину пропуску тим, що спочатку у січні своєчасно подав скаргу, проте вона була повернута без розгляду. Пізніше, після усунення всіх недоліків та, враховуючи святкові дні у березні, звернувся з даною заявою до суду.

Законодавець передбачив, що причини поважності пропуску процесуального строку суд оцінює, зважаючи на обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів. Така оцінка відбувається з дотриманням норм ст. 43 ГПК України, яка встановлює, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Варто також зауважити, що поважність причини пропуску процесуальних строків визначає сам суддя керуючись ст. 43 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 53 ГПК України, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Отже, наведена норма пов'язує можливість відновлення процесуального строку з обов'язковою наявністю поважної причини (чи причин) пропуску відповідного строку.

Якщо відновлення процесуального строку здійснюються за заявою сторони чи прокурора, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього за загальними правилами розділу V ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Виходячи зі змісту п. 9.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів» № 9 від 17.10.2012 р. (із змінами та доповненнями), встановлений у ч. 1 ст. 121-2 ГПК України десятиденний строк для подання скарги є процесуальним і тому відповідно до вимог статті 53 ГПК може бути відновлений за наявності поважних причин його пропуску та на підставі заяви скаржника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в останній у вигляді клопотання. Скарга, пропущений строк подання якої не відновлений, залишається без розгляду.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 р. № 14 зазначається, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами. Скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, залишається без розгляду.

За таких обставин, колегія апеляційного господарського суду вважає, що клопотання відповідача про поновлення строку на оскарження постанов ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва про накладення штрафу, підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Товариством військових мисливців та рибалок Збройних сил України, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування ухвали суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції при винесенні ухвали було порушено норми процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що ухвалу господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. у даній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.ст. 105, 106, 121-2 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. у справі №18/375 залишити без змін.

Справу №18/375 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська