КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2016 р. Справа№ 910/1678/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп ДФ

Інтернешнл Юкрейн"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.03.2016р.

у справі №910/1678/16 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нокс Фішес

Фінанс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп ДФ

Інтернешнл Юкрейн"

про стягнення 289 201,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нокс Фішес Фінанс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп ДФ Інтернешнл Юкрейн" (далі - відповідач) заборгованості за договором №15/12/14 від 15.12.2014р. про надання інформаційних (дослідницьких) послуг в загальному розмірі 289 201,92 грн. (з них: 212 020,20 грн. - основний борг, 62 663,85 грн. - пеня, 14 517,87 грн. - інфляційні втрати), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем з повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Відповідач позовні вимоги визнав та просив надати час для врегулювання спору мирним шляхом (укладенням мирової угоди), копію якої надав до відзиву на позов. В подальшому відповідач просив суд не враховувати відзив, в якому він визнавав позов, та вказував про те, що він заперечує проти позовних вимог, оскільки позивач не виставляв відповідачу рахунки на оплату, а тому в даному випадку відсутні підстави для стягнення пені та інфляційних втрат. Відповідач зазначав про те, що в порушення вимог ст. 625 Цивільного кодексу України позивач не надсилав відповідачу вимогу про сплату інфляційних втрат. Окрім того, відповідач просив суд зменшити пеню, посилаючись на те, що несплата коштів відбулась внаслідок прострочення кредитора (позивача), оскільки останній несвоєчасно виставив рахунок-фактуру для оплати послуг. На думку відповідача, зменшення пені надасть йому можливість уникнути негативних наслідків для підприємства та своєчасно виконувати свої зобов'язання перед іншими контрагентами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2016р. у справі №910/1678/16 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 212 020,20 грн. основного боргу, 62 663,85 грн. пені, 4 036,18 грн. інфляційних втрат та 4 180,79 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016р. у справі №910/1678/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- за умовами Договору передумовою для проведення розрахунків є рахунки та підписані акти наданих послуг;

- рахунки-фактури для оплати послуг позивач не складав та не надавав відповідачу, а тому підстави для стягнення з відповідача пені і інфляційних втрат відсутні;

- прострочення боржника, обумовлене простроченням кредитора, виключає нарахування будь-яких штрафних санкцій до моменту виконання кредитором своїх обов'язків за договором;

- відповідно до п.4.3 Договору замовник звільняється від відповідальності за прострочення оплати послуг у випадку, якщо це сталося внаслідок прострочення виконавцем надання послуг, ненадання або несвоєчасного надання виконавцем замовнику рахунку-фактури для оплат послуг та/або актів здачі-приймання наданих послуг;

- оскільки позивач, як кредитор, не направляв відповідачу вимогу про добровільне виконання зобов'язань за Договором, позивач позбавив відповідача можливості добровільно врегулювати спір, чим порушив вимоги ст. ст. 5, 625 Цивільного кодексу України та втратив можливість на отримання інфляційних втрат і застосування до відповідача ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Шевченко Е.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.05.2016р.

30.05.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з припиненням повноважень судді Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О., для розгляду справи №910/1678/16 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.05.2016р.

В судове засідання 30.05.2016р. представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 05.07.2016р.

В судове засідання 05.07.2016р. представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін за наявним у справі матеріалами.

В судовому засіданні 05.07.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.12.2014р. між відповідачем, як замовником, та позивачем, як виконавцем, було укладено договір №15/12/14 про надання інформаційних (дослідницьких) послуг (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 14-16).

За умовами Договору (п.п.1.1, 1.3) замовник замовляє та оплачує, а виконавець надає інформаційні (дослідницькі) послуги, що узгоджуються додатковими угодами до цього договору, які є невід'ємною його частиною. Результати наданих за цим договором послуг, детально визначених у відповідних додаткових угодах до цього договору, зокрема, статті, аналітичні огляди, звіти, бази даних, компіляції даних тощо, а також всі виключні майнові авторські права на них, передаються від виконавця замовникові з дати підписання акту здачі-приймання наданих послуг.

Вартість послуг, строк їх надання та порядок здійснення розрахунків визначених сторонами в розділі 3 Договору, згідно з п.п.3.1, 3.2 якого вартість послуг, що надаються замовнику за цим договором вказуються у відповідних додаткових угодах до договору, які є невід'ємною його частиною. Порядок оплати послуг визначається сторонами у відповідних додаткових угодах до договору. Всі взаєморозрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів з рахунку замовника на рахунок виконавця на підставі рахунку та підписаного двома сторонами акту наданих послуг за відповідний період. Датою оплати за цим договором є дата списання грошових коштів з рахунку замовника.

Відповідальність сторін наведена в розділі 4 Договору, згідно з п.п.4.3, 4.4 якого у випадку недотримання замовником обумовлених цим договором та додатковими угодами до нього строків здійснення платежів, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми неплатежу за кожен день прострочення до дати здійснення замовником фактичної оплати. Сплата санкцій та відшкодування нанесених збитків не звільняє винну сторону від виконання зобов'язань за цим договором.

В п.8.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє в частині надання послуг до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного завершення.

З грудня 2014 року по травень 2015 року між сторонами було укладено низку додаткових угод (том справи - 1, аркуші справи - 133-141), в яких сторони дійшли згоди щодо визначення переліку послуг, їх вартості, порядку прийняття та періоду надання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору він надав відповідачу обумовлені додатковими угодами до Договору послуги на загальну суму 934 544, грн. Однак відповідач здійснив розрахунок з позивачем лише частково, перерахувавши йому 722 523,80 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№4 від 09.07.2015р. та листом вих.№5 від 27.08.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 35, 36), в яких вимагав сплатити заборгованість за надані послуги, а саме: за березень-травень 2015 року у сумі 327 688 грн. та за березень-липень 2015 року в сумі 455 569,60 грн.

Однак звернення позивача були залишені відповідачем без належного реагування, борг погашений не був, що й зумовило звернення позивача за захистом своїх прав до суду.

Зважаючи на відмову відповідача оплатити борг, окрім основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 62 663,85 грн. пені та 14 517,87 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими вимоги позивача лише в частині стягнення з відповідача 212 020,20 грн. основного боргу, 62 663,85 грн. пені та 4 036,18 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову було відмовлено.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що заборгованість, про стягнення якої заявлено вимоги позивачем, виникла за послуги, надані з виконання додаткових угод №3 від 15.01.2015р. та №4 від 29.05.2015р. до укладеного між сторонами Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами п.п.2.3, 2.4, 2.6 додаткової угоди №3 від 15.01.2015р. щомісячна вартість послуг за цією додатковою угодою становить 78 880,05 грн., що складає еквівалент 5 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ (1 дол. США = 15,7761 грн. 15.01.2015). У разі зростання/падіння на 10% і більше офіційного курсу гривні до долара США (за курсом НБУ) від визначеного сторонами у цій додатковій угоді, вартість послуг згідно цієї додаткової угоди на день надання послуг змінюється пропорційно до зміни вказаного курсу, зазначається у рахунку, який виставляє виконавець та відображається у акті здачі-приймання наданих послуг. Результати наданих послуг за цією додатковою угодою №3 у вигляді статей, аналітичних оглядів та звітів надаються замовнику щомісяця не пізніше останнього календарного дня звітного місяця, у якому надаються послуги. Днем надання послуг за цією угодою є останній календарний день звітного місяця. Приймання-передача послуг, які надаються за цією додатковою угодою, здійснюється останнім календарним днем звітного місяця, у якому надаються послуги, на підставі акту здачі-приймання наданих послуг, який надається виконавцем замовнику у підписаному вигляді у двох примірниках протягом 10 календарних днів. Замовник сплачує вартість послуг протягом 10 банківських днів з дня отримання рахунку, який надається виконавцем замовнику не пізніше останнього календарного дня звітного місяця, у якому надаються послуги.

На виконання умов додаткової угоди №3 від 15.01.2015р. позивач надав, а відповідач прийняв послуги, про що сторонами було складено та підписано відповідні акти надання послуг (том справи - 1, аркуші справи - 20-23, 25-30).

Вказані Акти були підписані відповідачем без жодних зауважень щодо вартості, якості, обсягів або строків наданих послуг.

За умовами додаткової угоди №4 від 29.05.2015р. (п.п.2.3, 2.4, 2.6) щомісячна вартість послуг за цією додатковою угодою становить 63 144,60 грн., що складає еквівалент 3 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 21,0482 грн. за 29.05.2015). У разі зростання/падіння на 10% і більше офіційного курсу гривні до долара США (за курсом НБУ) від визначеного сторонами у цій додатковій угоді, вартість послуг згідно цієї додаткової угоди на день надання послуг змінюється пропорційно до зміни вказаного курсу, зазначається у рахунку, який виставляє виконавець та відображається у акті здачі-приймання наданих послуг. Результати наданих послуг за цією додатковою угодою №3 у вигляді статей, аналітичних оглядів та звітів надаються замовнику щоденно (ранковий та вечірній). Днем надання послуг за цією додатковою угодою є останній календарний день звітного місяця. Приймання-передача послуг за додатковою угодою здійснюється останнім календарним днем звітного місяця у якому надаються послуги на підставі акту здачі-приймання послуг, який надається замовнику протягом 10 календарних днів. Замовник сплачує вартість послуг протягом 20 банківських днів з дня отримання рахунку, який надається виконавцем замовнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.

На виконання умов додаткової угоди №4 від 29.05.2015р. позивач надав, а відповідач прийняв послуги, про що сторонами було складено та підписано акт надання послуг №60615 від 30.06.2015р. (том справи - 1, аркуш справи -24). Інформації чи даних щодо наявності у відповідача зауважень стосовно вартості, якості, обсягів або строків наданих послуг названий Акт не містить.

Загальна вартість наданих позивачем послуг відповідачу за додатковими угодами №3 від 15.01.2015р. та №4 від 29.05.2015р. становить 934 544, грн.

Відповідач лише частково розрахувався з позивачем, оплативши йому 722 523,80 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення (том справи - 1, аркуші справи - 31-34).

Доказів здійснення повного розрахунку за надані позивачем послуги відповідач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції.

В своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що позивачем не виставлялись рахунки на оплату наданих послуг, у зв'язку з чим у відповідача не виникло обов'язку по здійсненню відповідних платежів.

З цього приводу судом було встановлено наступне.

Згідно з наданими суду поясненнями позивача, рахунки-фактури на оплату послуг за Договором надавались відповідачу разом з Актами надання послуг, які відповідач підписав без жодних зауважень.

З наявних у матеріалах справи Актів надання послуг вбачається, що останні містять посилання на Договір, додаткову угоду до нього та відповідний рахунок на оплату.

Окрім того, в платіжних дорученнях, на підставі яких відповідачем здійснювався розрахунок з позивачем, в графі «призначення платежу» також міститься посилання на рахунки, реквізити яких зазначені в Актах надання послуг.

В матеріалах справи наявний лист відповідача вих.№1910/2015-79 від 19.10.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 37), в якому відповідач визнає наявність боргу перед позивачем та зазначає про намір здійснити погашення боргу згідно з графіком, наведеним у цьому листі.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; письмове прохання відстрочити сплату боргу; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (аналогічна правова позиція наведена в п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р.).

Тобто, в даному випадку відсутнє прострочення позивача, як кредитора, яке б виключало нарахування будь-яких штрафних санкцій до відповідача.

Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що в порушення умов укладеного між сторонами Договору та додаткових угод №3 від 15.01.2015р. та №4 від 29.05.2015р. до цього Договору відповідач не здійснив повний і своєчасний розрахунок за надані позивачем послуги, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої на дату звернення з позовом до суду та вирішення спору місцевим господарським судом становив 212 020,20 грн.

Оскільки відповідач не надав доказів погашення боргу перед позивачем, вимога про стягнення з відповідача 212 020,20 грн. основного боргу є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В п.4.3 Договору передбачено, що у випадку недоотримання змовником обумовлених цим договором та додатковими угодами до нього строків здійснення платежів, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період за який вона сплачується, від суми неплатежу за кожен день прострочення до дати здійснення замовником фактичної оплати.

Окрім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення відповідача перед позивачем, нарахування пені та інфляційних втрат є обґрунтованим.

За розрахунком позивача з відповідача підлягає стягненню 62 663,85 грн. пені та 14 517,87 грн. інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, колегія суддів погоджується з його арифметичною правильністю, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 62 663,85 грн. пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідач просив місцевий господарський суд зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір пені до 1% від суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на обставини справи в їх сукупності, а також надані сторонами докази та пояснення, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для зменшення заявленої позивачем до стягнення пені.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, колегією суддів встановлено, що позивачем не було враховано дефляцію у періоді з 01.07.2015р. по 31.10.2015р. та з 01.10.2015р. по 31.10.2015р. За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 036,18 грн. інфляційних втрат, а не 14 517,87 грн., як просив позивач, у зв'язку з чим в цій частині вимог позов підлягає частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що позивач, як кредитор, не направляв відповідачу вимогу про добровільне виконання зобов'язань за Договором, позивач позбавив відповідача можливості добровільно врегулювати спір, чим порушив вимоги ст. ст. 5, 625 Цивільного кодексу України та втратив можливість на отримання інфляційних втрат і застосування до відповідача ст. 625 Цивільного кодексу України.

Однак, як уже зазначалося вище, позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу погашення заборгованості.

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних втрат, то попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних не передбачено законом і тому не є обов'язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог (аналогічна правова позиція наведена в п.1.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ).

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/1678/16 від 16.03.2016р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп ДФ Інтернешнл Юкрейн" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/1678/16 від 16.03.2016р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/1678/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк