РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016Справа №910/9518/16

За позовомКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва
до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації
простягнення 5604,53 грн.
Суддя Усатенко І.В.

Представники:

від позивача Смілик Т.М. (за дов.)
від відповідача Дещенко О.М. (за дов)

В судовому засіданні 07.07.2016, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення 5604,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач в період з 01.11.2012 по 31.12.2012 споживав комунальні послуги без укладення відповідного договору. Загальна вартість спожитих за вказаний період комунальних послуг становить 3271,48 грн. В зв'язку з неоплатою спожитих послуг позивач нарахував відповідачу втрати від інфляції та 3% річних. Оскільки договір між сторонами не був укладений, то позивач просить стягнути з відповідача кошти на підставі ст.. 1212 ЦК України, як безпідставно набуті.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.05.2016 порушено провадження у справі № 910/9518/16 та з урахуванням ухвали від 31.05.2016 призначено розгляд справи в судовому засіданні на 22.06.2016.

17.06.2016 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 30.05.2016.

21.06.2016 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 01.01.2013 між сторонами було укладено договір про відшкодування вартості послуг № 6/402 строком дії з 01.01.13 по 31.12.13. На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача надавались акти прийому-здачі виконаних робіт, які підписані сторонами договору, перший акт виконаних був датований 17.04.13 за період надання послуг протягом січня 2013. 20.03.2014 у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 6/402 від 01.03.2013 сторони уклали новий договір № 6/402 з терміном дії з 01.01.14 по 31.12.14. Відповідач зазначає, що за період з 01.01.13 по 24.07.14 ним було оплачено всі рахунки за спожиті житлово-комунальні послуги. За розрахунком відповідача оплата послуг в період дії договорів була сплачена на загальну суму 17675,85 грн. , тобто в повному обсязі. Позивачем неправомірно заявлено вимоги про стягнення з відповідача боргу за період з 01.11.12, оскільки обов'язок сплачувати за надані комунальні послуги виник у відповідача з моменту укладення договору, тобто з 01.01.13. Крім того, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення боргу за період з 01.11.12 по 31.12.12.

Ухвалою суду від 20.06.2016 розгляд справи відкладено на 07.07.2016.

В судовому засіданні 07.07.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.03.2012 № 123 приміщення за адресою м. Київ, вул. Пожарського, 15 знаходиться у господарському віданні Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації та переданий йому Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва як балансоутримувачем.

Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на підставі та відповідно до залучених до матеріалів справи договорів від 01.10.2012 р. № 420091 з ТОВ "Євро-Реконструкція" на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води та від 08.07.2003 № 02723/2-04 з ПАТ "АК Київводоканал" на послуги водопостачання та водовідведення, у займане відповідачем приміщення здійснюється транспортування послуг централізованого опалення, водопостачання та водовідведення.

01.01.2013 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (підприємство) та відповідачем - Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (споживач) був укладений договір про відшкодування вартості послуг № 6/402, за умовами якого позивач на підставі укладених договорів з виробниками комунальних послуг (постачальна організація) зобов'язався транспортувати по внутрішньо будинкових мережах споживачу, у господарському віданні якого перебувають нежилі приміщення загальною площею 254,43 кв. м. за адресою м. Київ, вул. Пожарського, 15, комунальні послуги; а споживач у відповідності до даного договору зобов'язується прийняти комунальні послуги та своєчасно відшкодувати їх вартість (п. 1.1, 1.2 договору).

Пунктом п.5.5 договору визначено, що строк цього договору згідно з ч.3 ст.631 ЦК України встановлюється з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Сторони у п.2.1 договору погодили, що облік споживання споживачем комунальних послуг за відсутності приладів обліку проводиться розрахунковим способом. При цьому підприємство не несе відповідальності за якість комунальних послуг та їх кількість, що виставлена постачальною організацією.

Відповідно до п.2.2, 2.3 споживач протягом 10 днів з дати отримання платіжних вимог-доручень повинен сплатити: - рахунки за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення та витрати пов'язані із нарахуванням, збором, розщепленням та обліком платежів і перерахуванням коштів виробникам комунальних послуг) минулого місяця, згідно табуляграм та груп рахунків Постачальної організації. У випадку затримки бюджетного фінансування споживач зобов'язується відшкодувати витрати протягом 10 календарних днів з дня надходження коштів на його рахунок. Платежі за комунальні послуги вносяться споживачем на рахунок підприємства, згідно рахунків, що надсилаються, або отримуються споживачем особисто.

В подальшому сторони 20.03.2014 уклали новий договір про відшкодування вартості послуг № 6/402, наданих у приміщення за адресою м. Київ, вул. Пожарського, 15 на строк з 01.01.2014 по 31.12.2014, визначивши, що послуги надаються у нежитловому приміщенні загальною площею 62,23 кв. м та оплачуються протягом 10 днів з дати отримання рахунку, але не пізніше 25 числа поточного місяця.

Позивач просить стягнути з відповідача вартість фактично спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2012 по 31.12.2012 на суму 3271,48 грн. Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача складає: 3271,48 грн.. - відшкодування вартості наданих комунальних послуг, 2018,24 грн. - інфляційні втрати за період з 01.11.12 по 29.02.16, 314,81 грн. - 3 % річних за період з 01.11.12 по 29.02.16.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази, господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV (зі змінами та доповненнями) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно вказаного закону відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Нормами частини 1, 2 статті 32 "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до п.п. 18, 20 яких розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Із залучених до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що відповідач є фактичним споживачем послуг централізованого опалення, водопостачання та водовідведення, та розрахунок вартості яких має здійснюватися пропорційно площі приміщення.

На підтвердження надання перелічених послуг відповідачу, позивачем залучені до матеріалів справи копії розробок по груп-рахункам на потреби споживачів; облікові картки (табуляграми) постачальних компаній; первинні документи для оплати.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Відповідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові № 3-38гс11 від 16.05.2011 року, споживання енергії за відсутності договору надає право постачальнику енергії на стягнення зі споживача у даному випадку вартості спожитої ним енергії на підставі ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не звільняє останнього від обов`язку здійснити оплату отриманих послуг за період з 01.11.2012 по 31.12.2012, а саме згідно розрахунку заборгованості - 3271,48 грн..

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦКУ).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовну заяву було подано до суду 25.05.2016 року, а з урахуванням вимог ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та п.п. 18, 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідач зобов'язаний був сплачувати за послуги надані в листопаді 2012 не пізніше 20 грудня 2012, в грудні 2012 не пізніше 20 січня 2013. Отже трирічний строк позовної давності за вказаними позовними вимогами сплив 20.01.2016 року, до звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за фактично надані послуги в листопаді-грудні 2012 сплив на момент звернення до суду, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд, керуючись ст. 267 ЦК України відмовляє у позовних вимогах повністю.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обов'язок доказування згідно зі ст. 33 ГПК України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Дослідивши матеріали справи, в тому числі акти звірки взаємних розрахунків між сторонами у справі, суд зазначає, що вказані акти з боку відповідача не містять даних про стан розрахунків між сторонами протягом жовтня-грудня 2012 року, тобто поза межами дії договорів про відшкодування вартості послуг № 6/402, а тому не можуть свідчити про переривання перебігу позовної давності щодо вказаних вимог.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 3271,48 грн. основного боргу з огляду на сплив трирічного строку позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу, та про застосування наслідків якого заявлено відповідачем у справі.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні основного боргу, то позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.07.2016

Суддя І.В.Усатенко