ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.16р. Справа № 904/3331/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Дочірнього підприємства "Софіївкатеплоенерго" комунального підприємства "Дніпротеплоенерего" Дніпропетровської обласної ради, смт Софіївка Дніпропетровської області

про стягнення 989 723,17 грн.

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник ОСОБА_1, довіреність від 15.06.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Софіївкатеплоенерго" комунального підприємства "Дніпротеплоенерего" Дніпропетровської обласної ради (далі - відповідач), у якій заявило вимогу про стягнення інфляційних нарахувань у сумі 892 144,21 грн та 3% річних у сумі 97 578,96 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки природного газу за для виробництва теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державних та місцевих бюджетів, а також інших суб'єктів господарювання № 184002-11БО, укладеного між відповідачем та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпротеплоенерго" (далі - постачальник) 01.10.2011 та з урахуванням договору про відступлення права вимоги № 25/12, укладеного між постачальником та позивачем 17.10.2012.

Позивач участь свого представника у засідання суду не забезпечив та причини неявки суду не повідомив.

Відповідач 07.07.2016 надав відзив, у якому проти позову заперечив, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, на думку відповідача, сплинув строк позовної давності на нарахування штрафних санкцій, в результаті чого останній подав до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. В обгрунтування своєї заяви відповідач вказує, що невиконаними є зобов'язання сплатити за природний газ, отриманий у лютому, березні та квітні 2012 року. Пунктом 4.1 договору встановлено, що остаточний розрахунок за спожитий газ здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Днем виникнення останнього зобов'язання є 11 травня 2012 року, тому згідно з п.1 статті 257 ЦК України трирічний строк позовної давності сплинув 11 травня 2015 року, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2011 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню і газифікації "Дніпропетровськгаз" в особі структурного підрозділу по експлуатації газового господарства (далі - позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством обласного комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" "Софіївкатеплоенерго" (далі - відповідач, покупець) укладено договір про поставку природного газу для вироблення теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших суб'єктів господарювання № 184002-11БО (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у п. 1.2 цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для вироблення теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших суб'єктів господарювання. Використання газу покупцем для інших потреб не є предметом договору.

Згідно п. 1.2 постачальник передає покупцю в період 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2011 року природний газ (далі - газ) з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 1 107,0 тисяч куб. м.

Ціна за 1 000 тисяч куб. м. природного газу без урахування податку на дану вартість, збору до затвердженого тарифу на природній газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, розподіл і постачання, становить 3 509,00 грн, крім того ПДВ -0%:

- збір у вигляді цільової надбавки у розмірі 2%, відповідно до ст. 314-317 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2456-VI нараховується на ціну газу за 1 000,00 куб.м. природного газу і складає 70,18 грн, крім того ПДВ - 0%;

- тариф на постачання 1 000,00 куб.м. природного газу становить 70,50 грн, крім того ПДВ 20% - 14,10 грн;

- тариф на транспортування 1 000,00 куб.м. природного газу розподільними та магістральними (або газовидобувними) газовими мережами становить 305,60 грн, крім того ПДВ 20% - 61,12 грн.

Всього за 1 000 куб. м. природного газу, з урахуванням збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування. розподіл і постачання - 3 955,28 грн, крім того ПДВ - 20% на послуги з постачання та транспортування природного газу розподільними та магістральними газопроводами - 75,22 грн, разом за 1000,00 куб.м. - 4 030,50 грн (п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 30.12.2011).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу та послуги з його транспортування здійснюється на підставі акта приймання - передачі газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору позивач поставив протягом січня - квітня 2012 року, а відповідач прийняв природний газ, що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу:

- лютому місяці 2012 року - 155,240 тисяч куб. м. на суму 625 694,81грн;

- березні місяці 2012 року - 88,120 тисяч куб. м. на суму 355 167,67грн.;

- квітні місяці 2012 року - 155,240 тисяч куб. м. на суму 69 377,01грн.

Відповідач, в свою чергу, свої зобов'язання за договором поставки природного газу не виконав належним чином, за поставлений природний газ розрахувався невчасно, чим порушив умови п. 4.1 Договору.

Так, за отриманий природний газ відповідач не розрахувався, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 1 050 239,49 грн, що доведено у судовому порядку та підтверджено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 у справі № 13/5005/7046/2012. Цим рішенням господарського суду за позовом ПАТ по газопостачанню і газифікації "Дніпропетровськгаз" до ДП ОКП "Дніпротеплоенерго" "Софіївкатеплоенерго" про стягнення 1 050 239,49 грн основного боргу, 5 532,60 грн пені, 2 041,92 грн інфляційних втрат та 4 402,37 грн 3% річних позов задоволено повністю.

17.10.2012 між НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Дніпропетровськгаз" укладеного договір про відступлення права вимоги № 25/12, за умовами якого передано право вимоги до боржника ДП "Софіївкатеплоенерго" КП "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради за договором поставки природного газу № 184002-11 БО.

Додатковою угодою № 1 до договору № 25/12, укладеною між НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Дніпропетровськгаз" 29.12.2012, передано право вимоги основного боргу та інших втрат, що зазначені у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 у справі № 13/5005/7046/2012.

Станом на дату звернення позивача з позовом до суду відповідачем заборгованість, яка присуджена до стягнення рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 у справі № 13/5005/7046/2012, не сплачена, доказів з цього приводу сторонами суду не надано.

Позивач просить суд стягнути з відповідача нараховані 3% річних за період з 23.04.2013 по 22.04.2016 в сумі 97 578,96 грн та інфляційні втрати за аналогічний період в сумі 892 144,21 грн, які нараховані на суму заборгованості задоволеним рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 у справі № 13/5005/7046/2012.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням вказаного вище рішення суду, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу.

У ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що вказану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Отже, з вимог ст. 625 ЦК України випливає обовязок боржника відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки з нарахованими процентами річних за прострочку виконання грошового зобовязання, однак при цьому позивач не взяв до уваги той факт, що вищевказані положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються виключно щодо вимог кредитора до боржника щодо сплати саме суми основного боргу, а не на всю заборгованість з урахуванням уже попередньо стягнутих судовими рішеннями інфляційних втрат та 3% річних.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 40/5005/8435/2012 та від 10.03.2015 у справі № 912/2562/14.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до приписів постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат за яким нарахував інфляційні втрати на суму саме основного боргу за зобов'язанням за договором, яке виникло за лютий, березень та квітень 2012 року у період з 23.04.2013 по 22.04.2016, але нарахування здійснюється судом починаючи з травня 2013 року по березень 2016 року включно (з урахуванням постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань"), що у загальній сумі складає 864 980,32 грн.

Розрахунок 3% річних суд здійснив також на суму саме основного зобов'язання за лютий, березень та квітень 2012 року нараховані за період з 23.04.2013 по 22.04.2016, що складає у сумі 94 580,94 грн.

Що ж стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд не знаходить підстав для її задоволення, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позивач своєчасно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за газ, поставлений у лютому, березні, квітні 2012 року і рішенням суду заборгованість стягнута з відповідача. Таким чином має місце триваюче порушення відповідачем зобов'язань з оплати отриманого газу і до цієї суми заборгованості не може бути застосована позовна давність, тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат до моменту погашення боргу є обгрунтованим. Позов поданий позивачем 21.04.2016, а нарахування здійснені за період з 23.04.2013 по 22.04.2016, тобто в межах строків позовної давності.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині інфляційних нарахувань у сумі 864 980,32 грн та 3% річних у сумі 94 580,94 грн, в решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам у сумі 14 393,42 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 610, 611, 625, Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 4, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Софіївкатеплоенерго" комунального підприємства "Дніпротеплоенерего" Дніпропетровської обласної ради (53100, Дніпропетровська область, смт Софіївка, вул. Молодіжна, 16, ідентифікаційний код 20242573) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) інфляційних нарахувань у сумі 864 980,32 грн та 3% річних у сумі 94 580,94 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 14 393,42 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 14.07.2016.

Суддя В.Д. Воронько