РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016Справа №910/21767/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Край»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1»

3) Дочірнього підприємства «Край Проперті»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Край-3" (третя особа-1);

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" (третя особа-2);

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ПРАКТИКА" (третя особа-3);

про стягнення 2 365 038,66 дол. США та 2 332 461,07 Євро

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Бондаренко М.Г. - за довіреністю № 11 від 01.04.2016 року;

від відповідача-1: Завірюха М.І. - за довіреністю № 01/16 від 04.01.2016 року;

від відповідача-2: не з'явилися;

від відповідача-3: Колісник Б.О. (в.о. керівника).

від третьої особи-1: не з'явилися;

від третьої особи-2: Королецька В.А. - за довіреністю від 08.06.2015 року;

від третьої особи-3: Самборська Г.М. - за довіреністю від 08.10.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Край", Товариства з обмеженою відповідальністю "Край-1" та Дочірнє підприємство "Край Проперті" про стягнення 2 365 038,66 дол. США та 2 332 461,07 Євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем-1 порушено зобов'язання за укладеним між сторонами спору Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідачів солідарно на свою користь 2 365 038,66 доларів США - заборгованості за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року, 2 332 461,07 Євро - заборгованості за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.08.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 15.09.2015 року, зобов'язано позивача надати суду на підтвердження статусу юридичної особи і повного найменування подати суду оригінал і належним чином завірену копію статуту (положення), свідоцтва про державну реєстрацію, довідку з органів статистики про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, довідку з обслуговуючого банку про наявність відкритих рахунків та їх реквізити; власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, відсутня справа зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та рішення цих органів з такого спору; оригінали доданих до позовної заяви документів; довідку з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на підтвердження статусу юридичної особи власного та відповідача, станом не раніше дати прийняття даної ухвали.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/21767/15 позов на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/21767/15 скасовано; справу №910/21767/15 передано на розгляд господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року розгляд справи призначено на 26.04.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2016 року відкладено розгляд справи на 17.05.2016 року, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та залучено за клопотанням відповідача-1 третіх осіб: Товариство з обмеженою відповідальністю "Край-3", Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ПРАКТИКА".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року розгляд справи відкладено на 25.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року задоволено клопотання позивача про здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні.

24.05.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від третьої особи-2 надійшли пояснення по справі.

25.05.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від третьої особи-3 надійшли пояснення по справі.

У судове засідання 25.05.2016 року представники відповідача-2 та третіх осіб не з'явилися, проте через відділ діловодства суду від третіх осіб-2,-3 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що неявка представників відповідача-2 та третіх осіб у судове засідання перешкоджає вирішенню спору по суті, суд вважає за доцільне задовольнити клопотання про відкладення розгляду справи та ухвалою від 25.05.2016 року відкладено розгляд справи на 07.06.2016 року.

В судове засідання 07.06.2016 року представники відповідача-2 та третьої особи-1 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 07.06.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представники відповідача-1 та відповідача-3 позовні вимоги не визнали, представники третьої особи-2 та третьої особи-3 заперечували проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 07.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, відповідача-1, відповідача-3, третьої особи-2 та третьої особи-3, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Український професійний банк» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк»; далі по тексту - Банк, позивач, ПАТ «УПБ», первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Край» (далі по тексту - відповідач-1, позичальник) укладено Договір про відкриття траншевої кредитної лінії №48 (далі по тексту - Кредитний договір), за умовами якого Банк зобов'язався відкрити Позичальнику траншеву відкличну кредитну лінію з встановленням лімітів в наступних валютах: 33 000 000,00 грн.; 2 035 000,00 доларів США; 1 200 000,00 Євро терміном до 24.10.2010 р.

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до Кредитного договору, зокрема Додатковим договором від 29.05.2009 р. до Кредитного договору встановлено нові ліміти кредитної лінії, а саме: 27 700 000,00 грн.; 3 125 000,00 доларів США; 2 200 000,00 Євро, а Додатковим договором від 17.03.2015 р. до Кредитного договору збільшено строк дії траншевої кредитної лінії до 16.03.2016 р.

Відповідно до положень пунктів 1.4., 3.1. Кредитного договору підставою для надання кредитів (траншів) за Кредитним договором є Додаткові договори, що укладаються за взаємною згодою сторін після надання Банку письмової заявки Позичальника, в якій вказується сума кредиту, конкретна ціль кредитування з посиланням на договір. Подальше перерахування грошових коштів (надання траншів) Позичальнику проводиться Банком при наявності вільних коштів (в межах кредитної лінії), тобто за умови повернення попереднього траншу чи наявності невикористаних у межах лінії коштів.

Згідно з п. 3.1. Кредитного договору, Банк зобов'язався перерахувати на поточний рахунок Позичальника № у гривнях, №40 в доларах США, №78 в Євро, у ПАТ "УПБ", грошові кошти в межах вказаної у п. 1.1. цього договору суми на умовах, визначених Додатковими договорами.

На підставі письмових заяв Позичальника та на виконання умов п. 3.1. Кредитного договору, п. 1. Додаткових договорів від 26.06.2008 р., від 26.06.2008 р., від 09.07.2008 р., 23.07.2008р., 26.12.2008р. Банком (позивачем) надано ТОВ «Край» (відповідач-1) кредитні кошти. Факт отримання Позичальником кредитних коштів підтверджується меморіальними ордерами №5582362 від 26.06.2008 р. на суму 2 035 000,00 доларів США, №5582370 від 26.06.2008 р. на суму 1 200 000,00 Євро, №5633206 від 09.07.2008 р. на суму 1 000 000,00 Євро, №5682008 від 23.07.2008р. на суму 1 000 000,00 доларів США, №6355937 від 26.12.2008 р. на суму 90 000,00 доларів США (копії меморіальних ордерів містяться в матеріалах справи).

Згідно з умовами п. п. 1.5., 7.1., 7.5. та 8.1. Кредитного договору, п. 1. Додаткових договорів до Кредитного договору від 26.06.2008 р., від 09.07.2008 р., 23.07.2008 р., 26.12.2008 р., Позичальник зобов'язався здійснювати сплату процентів за користування кредитними ресурсами щомісячно в період з 25 числа по останній робочий день місяця у розмірі встановленому відповідним додатковим договором, а у разі порушення строків повернення кредиту за договором - подвійну процентну ставку від визначеної у відповідному додатковому договорі річних. Крім цього, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом Позичальник на вимогу Банку сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки платежу.

Згідно з п. 4.1. Кредитного договору, Позичальник зобов'язався повернути одержані кредитні ресурси в строк згідно з умовами, викладеними у відповідних Додаткових договорах, які є невід'ємними частинами Кредитного договору, та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичкові рахунки та рахунки нарахованих процентів відповідно до строків, встановлених Додатковими договорами.

Згідно з умовами п. п. 4.4., 5.9. Кредитного договору у разі порушення Позичальником умов договору, несвоєчасного повернення отриманих кредитів (траншів) та/або сплати процентів за їх використання, банк має право достроково стягнути отримані Позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання, можливі штрафні санкції, в тому числі і шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору (в редакції додаткового договору від 22.04.2015 року), забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань перед Банком за цим Договором є порука та застава ДП «Край Проперті» (Договір поруки 48-1 від 26.06.2008р., Договір застави майнових прав інтелектуальної власності №48-2 від 26.06.2008р. та Договір застава майна №703-4 від 25.01.2013р.), порука та застава ТОВ «КРАЙ-1» (Договір поруки №48-13 від 22.04.2015р., Договір застави майна №48-14 від 22.04.2015р. та Договір застави майна №48-15 від 22.04.2015р.).

Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-1» (далі по тексту - відповідач-2, поручитель за договором поруки 48-1 від 26.06.2008р., ТОВ «Край-1), Дочірнє підприємство «Край Проперті» (далі по тексту - відповідач-3, ДП «Край Проперті», поручитель за Договором поруки №48-13 від 22.04.2015р.).

Згідно з положеннями пунктів 1.2. Договору поруки №48-1 від 26.06.2008р. та Договору поруки №48-13 від 22.04.2015р. (далі по тексту - Договори поруки), поручитель бере на себе зобов'язання в повному обсязі відповідати перед Банком, як солідарний боржник по Кредитному договору в тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. Договорів поруки, у разі повного або часткового невиконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, в передбачені Кредитним договором строки, Банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок грошових коштів Поручителів, а у разі їх недостатності - звернути стягнення на інше майно та цінності Поручителів в порядку, встановленому чинним законодавством України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач-1 порушив взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування, а відповідач-2 та відповідач-3 порушили зобов'язання за договорами поруки, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 2 365 038,66 доларів США - заборгованості за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року та 2 332 461,07 Євро - заборгованості за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

28.05.2015 року між ПАТ «УПБ» (позивач, первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК АУРУМ ФІНАНС» (далі по тексту - ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС», третя особа-2, новий кредитор) укладено Договір про відступлення прав вимоги (далі по тексту - Договір відступлення прав вимоги від 28.05.2015р.), відповідно до якого Первісний кредитор (ПАТ «УПБ», позивач) передає (відступає) Новому кредитору (ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС») свої права вимоги до ТОВ «КРАЙ», а Новий кредитор сплачує Первісному кредитору (ПАТ «УПБ») за відступлення права грошової вимоги кошти у сумі, визначеній в п.5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги Первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього (надалі - Кредитний договір), Договором застави майна №48-14 від 22.04.2013 року. Договором застави майна №48-15 від 22.04.2015 року, укладеними між ПАТ «УПБ» та ТОВ «КРАЙ-1». Договором застави майна №703-4 від 25.01.2013 року, укладеним між ПАТ «УПБ» та ДП «Край-Проперті».

Відповідно до п.5 Договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015р., за відступлення права вимоги за Кредитним договором Новий кредитор (ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС») сплачує Первісному кредитору (ПАТ «УПБ») кошти в українських гривнях в розмірі 5 000 000,00 грн., які сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору протягом двох банківських днів з дня укладення цього договору шляхом перерахування на рахунок Первісного кредитора №0002 у ПАТ «УПБ».

Згідно з п. 6 Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р., права вимоги за Кредитним договором є такими, що передані Новому кредитору (ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС») з моменту підписання Акту приймання - передачі права вимоги. Акт приймання передачі права вимоги підписується після отримання Первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі.

28.05.2015 року розрахунки за Договором про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. проведені Третьою особою-2 в повному обсязі, в порядку та на умовах, передбачених договором, що підтверджуються Платіжним дорученням №82 від 28.05.2015 року з відміткою банку про проведення перерахування коштів (засвідчена копія міститься в матеріалах справи) та Актом приймання - передачі прав вимоги від 28.05.2015 року.

Відповідно до ст. 516 ЦК України та на виконання п. 10 Договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. Третьою особою-2 направлено Відповідачу-1 повідомлення №2905/15-17 від 29.05.2015 року про відступлення прав грошової вимоги та всіх інших пов'язаних з нею прав за вищевказаними договорами до Нового кредитора - ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС» , отримане Відповідачем-1 09.06.2015 року (засвідчені копії додаються).

02.07.2015 року між ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС та ТОВ «Компанія з управління активами «ПРАКТИКА» (далі по тексту - ТОВ «КУА «ПРАКТИКА», третя особа-3) укладено Договір відступлення прав вимоги (Договір відступлення прав вимоги від 02.07.2015р.), відповідно до якого Третя особа-2 відступає, а Третя особа-3 в повному обсязі набуває право вимоги до Відповідачів за вищевказаними Кредитним договором та Договорами застави майна.

Відповідно до п. 1.5. Договору відступлення прав вимоги від 02.07.2015р., датою переходу права вимоги є дата його підписання.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантування вкладів фізичних, осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права.

В силу ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи Українськими судами застосовується практика Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (Suomincn v. Finland, № 37801/97 п.36, від 1.07.2003) «орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень».

Повідомлення про нікчемність Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, укладеного між Позивачем та Третьою особою-2, (далі - Повідомлення про нікчемність) надіслане Позивачем Третій особі-2, містить загальні посилання на підстави, із якими закон пов'язує нікчемність тих чи інших договорів, та є необґрунтованим, оскільки не прийняте на підставі діючого законодавств».

Відповідно ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (чистину третю статті 38 доповнено абзацом згідно із Законом № 629-VIII від 16.07.2015) порядок виявленим нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в силу приписів ст. 19 Конституції України, Позивач повинен був приймати відповідні акти, як от Повідомлення про нікчемність від 21.07.2015 року № 01-10/2852 та Наказ від 16.07.2015 р. №78/ТА, по-перше, у відповідності до наведеного порядку посилаючись на нього (обґрунтовуючи), а по-друге належним чином обґрунтовувати та посилатися на чітко визначену норму діючого законодавств; вимоги якої, імовірно порушені контрагентами оспорюваного договору.

Крім того, питання правомірності/дійсності та/або нікчемності правочину належить розглядати у контексті діючого законодавства органам, уповноваженим на такі дії.

Як визначено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

04.08.2015 року Третьою особою-2 отримано Повідомлення Позивача від 21.07.20015 р. вих. №01- 10/2852 про нікчемність Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р., укладеного між Позивачем та Третьою особою-2, з підстав, визначених пунктами 2, 3, 7 частини 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», без зазначення фактів, що свідчать про порушення чинного законодавства.

14.08.2015р. Третьою особою-2 направлено Позивачу відповідь вих.№1409/15-03 від 14.08.2015 р. на Повідомлення про нікчемність Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, в якій зазначалось, що Повідомлення - безпідставне та необґрунтоване, оскільки жодних фактів, що свідчили б про порушення чинного законодавства, в тому числі вказаної в Повідомленні норми (п.2, п.3, та п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») під час укладення Договору, в Повідомленні не зазначено, Договір про відступлення прав вимоги є чинним, вимоги Позивача - безпідставні.

Вказана відповідь на Повідомлення про нікчемність була отримана Позивачем 17.08.2015 року (засвідчена копія рекомендованого повідомлення про вручення додається), а отже - Позивач знав (був обізнаний) про наявність спору про встановлення нікчемності Договору про відступлення прав вимоги.

З урахуванням викладеного вище, за умови заперечення нікчемності договору (правочину) Позивач мав заявляти відповідний позов про встановлення нікчемності до компетентних судових органів України, чого не було здійснено, в зв'язку з чим суді дійшов до висновку, що посилання Позивача на нікчемність Договору про відступлення прав вимоги не приймається в якості належного та допустимого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

- 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагенти щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого вій став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

- 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторі» банку перевищувала вартість майна;

- 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

- 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою! надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми І документами банку;

- 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає: вимогам 1 законодавства України.

Тобто ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено виключний перелік підстав, з яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів може виявляти нікчемні договори.

Під час укладення Договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. Позивачем та Третьою особою-2 не було допущено жодних з вказаних в ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обставин, що могли стати підставою нікчемності правочину.

При цьому суд звертає увагу, що при винесенні рішення про нікчемність Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. (оформлене протоколом комісії № 5 від 30.06.2015 р. та Наказом Уповноваженої особи на тимчасової адміністрацію ПАТ «УПБ» від 16.07.2015 р. №78/ТА) у зв'язку з порушенням під час його укладення Постанови НБУ від 30.04.2016 р. № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» (в подальшому - Постанова НБУ від 30.04.2015 р.) уповноважена особа Фонду вийшла за межі наданих їй законом повноважень, оскільки віднесла Договір про відступлення прав вимоги до нікчемних не лише з підстав, визначених частиною 3 ст. 8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а й з підстав, не встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказані Позивачем підстави нікчемності Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. є безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.

Посилання Позивача на нікчемність Договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015р. у зв'язку з порушенням обмежень, встановлених позивачу Постановою Правління НБУ від 30.04.2015 р. № 293/БТ (далі по тексту - Постанова НБУ) є необґрунтованими.

Нормами статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо йоги недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочин недійсним судом не вимагається.

Вказана Постанова НБУ не є законом, відповідно, порушення її вимог не може призвести до нікчемності правочину. У випадку, якщо Позивач вважає договір недійсним у зв'язку з порушенням вимог постанови НБУ, така недійсність повинна бути встановлена судом, доказів чого Позивачем не надано.

Суд звертає увагу на те, що вказана вище Постанова Правління НБУ не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії, чинність якого може бути направлена індивідуально тільки на Позивача і не може розповсюджуватись на інших осіб.

Наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосуванні» Національним банком України до Позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Постанови Правління НБУ від 17.08.2012р. №346 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу», а не визнання правочину недійсним, і тим більше - встановлення його нікчемним.

За своєю правової природою Договір відступлення прав вимоги не відноситься до договорів, що забезпечують виконання зобов'язань, а отже його укладення не могло порушити встановленого Національним банком України обмеження «не передавати в забезпечення майно ти активи» (абз. 10 п. 3 Постанови НБУ від 30.04.2015 р.). Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Заборона Позивачу використовувати для розрахунків в національній валюті прямі кореспондентські рахунки та зобов'язання Позивача здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок в НБУ (п. 5 та п. 6 Постанови НБУ від 30.04.2015р.) стосувались виключно міжбанківських переказів і не поширюються на внутрішньобанківські операції Позивача.

Дана позиція узгоджується з нормою ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою у випадку віднесення Національним банком України банку до категорії проблемних, останньому забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів.

Третя особа-2 не є банківською установою, тому не має можливості згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відкривати кореспондентський рахунок в іншому банку, в тому числі в Національному банку України, а також здійснювати міжбанківські перекази. Грошові кошти за Договором відступлення були перераховані Третьою особою-1 Позивачу з власного поточного рахунку, відкритого в Позивача.

Таким чином, розрахунки між юридичною особою-клієнтом (Третьою особою-2) і банком (Позивачем) не є міжбанківськими переказами і не можуть (не повинні) здійснюватись через кореспондентський рахунок в іншому банку, в тому числі через кореспондентський рахунок Позивача в НБУ.

Висновки Позивача про незаконність проведення внутрішньобанківських операцій, зазначені Позивачем, є безпідставні, необґрунтовані, суперечать чинному законодавству України та змісту Постанови НБУ №293/БТ від 30.04.2015р.

Перерахування грошових коштів здійснювалось у відповідності до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також Постанови Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21.01.2004р..

Постановою НБУ від 30.04.3015 р. №293/БТ Позивачу не заборонено здійснювати платежі юридичних осіб - клієнтів банку та не передбачено отримання згоди куратора НБУ на укладення Позивачем договорів про відступлення прав вимоги.

Не відповідає дійсним обставинам справи та є недоведеним посилання Позивача на порушення під час укладення договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування». Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.»

Проте, майно Позивачем Третій особі-2 не відчужувалось. Предметом договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. є не товари чи послуги, а права вимоги сплати Відповідачем-1 боргу. Ціни на відступлення прав вимоги заборгованості не регулюються уповноваженими органами державної влади чи органами місцевого самоврядування.

На законодавчому рівні поняття «звичайна ціна» визначене пунктом 14.1.71 Податкового кодексу України, і зокрема, це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

При цьому ціна Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 р. була не нижчою від звичайної, оскільки відповідала рівню ринкової ціни, що підтверджується Висновком незалежного суб'єкта оціночної діяльності від 15.05.2015 р. (копія міститься в матеріалах справи). Так. згідно вказаного Висновку ринкова вартість прав вимоги складала 4 645 176,26 грн., Позивачу ж за Договором відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. сплачено 5 000 000,00 грн., тобто більше, ніж визначено незалежним суб'єктом оціночної діяльності.

28.05.2015 року Позивачу сплачено ціну продажу в порядку та на умовах, встановлених в Договорі відступлення прав вимоги від 28.05.2015р., що підтверджуються Платіжним дорученням №82 від 28.05.2015 року та Актом приймання - передачі прав вимоги, який підписано 28.05.2015 року.

Суд звертає увагу на те, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженій особі Фонду на тимчасову адміністрацію/ліквідацію банку не надано прав чи повноважень оцінювати майно (майнові права).

Таким чином, висновок Уповноваженої особи Фонду про заниження ціни продажу прав вимоги - є безпідставний, недоведений, здійснений з перевищенням нею повноважень, а отже не приймається судом в якості належного та допустимого доказу.

Не відповідає дійсним обставинам справи та побудоване виключно на припущеннях твердження Позивача про передбачення умовами Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. надання Третій особі-2 переваг (пільг) перед іншими кредиторами, прямо не встановленими законодавством та внутрішніми документами банку.

Позивач допускає безпідставне розширене тлумачення норми п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виходячи за межі аналізу умов Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. та вдаючись до припущень щодо вірогідності задоволення вимог Позивача. Позовні вимоги не можуть будуватись на припущеннях.

Відповідачем не наведено доводів щодо укладення Договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015р. на умовах, які відрізняються від загальноприйнятих правил ділового обороту.

При цьому Вимоги до Договору відступлення прав вимоги прямо передбачені законом, а саме: ст.ст. 512 -519 ЦК України. Умови Договору відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. відповідають вказаним нормам ЦК України.

Перехід прав кредитора у зобов'язанні до нового кредитора на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. прямо передбачений законодавством (ст.ст. 512, 514 ЦК України), що в свою чергу не співвідноситься з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким закріплено таку підставу нікчемності правочину як надання кредитору переваг (пільг) прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Так, пунктом 1 частини 1 ст. 512 ЦК України, згідно з якою кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); згідно зі ст. 514 ЦК України, відповідно до якої до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами Договору про відступлення права вимоги від 28.05.2015р., який є оплатним, для ТОВ «ФК АУР УМ ФШАНС» не передбачено відстрочення чи розстрочення оплати за ним, будь-яких інших пільг. Отже, посилання на надання умовами Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. Позивачем будь-яких переваг (пільг) Третій особі-2 не доведено.

Крім того, права нового кредитора, який сплатив на користь первісного кредитори достроково суму заборгованості Боржника не є перевагами (пільгами) кредитора в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, Позивачем не надано суду доказів того, що інші особи претендували на укладення будь-яких договорів щодо прав вимоги по Кредитному договору, а Третій особі-2 серед таких пропозицій було надано перевагу. Крім того, за Договором про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. Третя особа-2 є боржником, а не кредитором.

Не доведені підстави нікчемності Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р., що полягають у прийнятті Позивачем до дня визнання його неплатоспроможним на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Так, за вказаним договором зобов'язання по сплаті грошових коштів виникло у Третьої особи-2 перед Позивачем, а не навпаки, і було виконане Третьою особою-2 в день укладення договору, у Позивача ж виникло лише зобов'язання з передачі документів, що не могло потягти за собою неможливість виконання Позивачем грошових зобов'язань перед іншими кредиторами. Грошові кошти, отримані Позивачем від Третьої особи-2, могли бути спрямовані на виконання грошових зобов'язань перед кредиторами Позивача.

Крім того, Постанова НБУ №293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банка» була винесена ще 30.04.2015 р.. а Постанова Правління НБУ №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» - 28.05.2015 р. (в день укладення правочину).

Отже, причинно-наслідковий зв'язок між укладенням Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. та неможливістю Позивача виконувати грошові зобов'язання перед його кредиторами відсутній.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що:

- права вимоги до Відповідачів в повному обсязі передані правомірно Позивачем Третій особі-2 28.05.2015р.,

- Договір про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 р. є дійсний;

- Жодної з підстав для нікчемності Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015р. Позивачем не доведено;

- 02.07.2015р. Третьою особою-2 права вимоги передані правомірно Третій особі-3 на підставі Договору відступлення прав вимоги від 02.07.2015р., а станом на дату розгляду справи ТОВ «Компанія з управління активами «ПРАКТИКА» є єдиним кредитором за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №48 від 26.06.2008 року та договорами, що забезпечують його виконання.

З огляду на вищевказане, вимоги Позивача про стягнення заборгованості з Відповідачів є безпідставними та необґрунтованими, а Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 08.07.2016 року.