ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2016 р. Справа № 911/1711/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Публічного акціонерного товариства «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів»

про стягнення 19857414,00 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 878 від 28.12.2015 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (доручення б/н від 10.03.2016 р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі ПАТ «ДПЗКУ», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів» (далі ПАТ «Рокитнянський КХП», відповідач) про стягнення 19857414,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань щодо здійснення своєчасного розрахунку з позивачем за поставлений товар відповідно до договору поставки № 29 від 04.03.2015 р., у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 16364904,00 грн. пені, 3492510,00 грн. штрафу, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 08.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача щодо позовних вимог заперечував та усно заявляв про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

08.07.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем було подано письмові пояснення № 2-4-10/384 від 07.07.2016 р., в яких щодо неможливості надання суду оригіналів документів позивач зазначає, що Головним підрозділом детективів НАБ України вилучено у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» оригінали документів в чому числі - договір поставки № 29 від 04.03.2015 р., специфікацію № 1 до договору поставки № 29 від 04.03.2015 р. та рахунок на оплату № 68 від 04.03.2015 р., про що складено опис речей і документів, які були вилучені. Також позивач вказує на те, що оригінали зазначених документів досліджувались господарським судом Київської області при розгляді справи № 911/390/16 за позовом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ПАТ «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів» про зобов'язання ПАТ «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів» вчинити дії з поставки ПАТ «ДПЗКУ» 16631,00 метричних тон зерна кукурудзи 3-го класу на загальну суму 49893000,00 грн. за договором поставки № 29 від 04.03.2015 р.

Щодо зменшення розміру неустойки згідно ст. 83 ГПК України, про яке усно заявив відповідач у судовому засіданні 08.06.2016 р., позивач заперечує проти задоволення даного клопотання, оскільки ПАТ «ДПЗКУ» було створене як державне підприємство, в якому повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України, а 100 % акцій ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності. Таким чином, ПАТ «ДПЗКУ» є субєктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України, який займає ключове місце на сучасному зерновому ринку та юридична особа якого забезпечує інтереси держави та населення в системі закупівлі і використання зерна, створення сприятливих умов для інвестування елеваторної, борошномельно-крупяної і комбікормової промисловості, здійснення експорту зерна за міжурядовими домовленостями. Крім того, ПАТ «ДПЗКУ» є учасником ряду державних програм у сфері сільського господарства, зокрема, Меморандуму про взаєморозуміння щодо співпраці в реалізації пріоритетних проектів у галузі сільського господарства, підписаного 28 червня 2012 р. між Міністерством аграрної політики та продовольства України та Експортно-імпортним банком Китаю. Окрім того, Кабінетом міністрів України було схвалено подане Міністерством аграрної політики та продовольства попереднє техніко-економічне обґрунтування залучення ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від Експортно-імпортного банку Китаю кредиту під державні гарантії для фінансування проектів у сфері сільського господарства в рамках виконання вимог Меморандуму про взаєморозуміння щодо співпраці в реалізації пріоритетних проектів у галузі сільського господарства, а також погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства щодо залучення товариством від Експортно-імпортного банку Китаю кредиту в сумі 24000000 тис. гривень (еквівалентній 3000000 тис. доларів США) під державні гарантії для фінансування проектів. У відповідності до зазначених нормативних актів, 26.12.2012 року між Експортно-імпортним банком Китаю в якості кредитора та ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якості позичальника був укладений кредитний договір з метою придбання сільськогосподарської продукції у виробників для наступного продажу Китайському імпортеру в рамках виконання вимог Меморандуму. Позивач звертає увагу, що згідно умов вказаного кредитного договору ПАТ «ДПЗКУ», як позичальник, повинен виплачувати кредитору проценти на всю суму кредиту, тому ПАТ «ДПЗКУ» не може погодитися із задоволенням заяви ПАТ «Рокитнянський КХП» про зменшення неустойки, адже з урахуванням інфляційних процесів у державі це може мати негативні наслідки для ПАТ «ДПЗКУ», а відтак і для держави.

У судовому засіданні 11.07.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримував.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.07.2016 р. просив на розсуд суду зменшити заявлений позивачем розмір штрафних санкцій, вважаючи їх надмірно високими та такими, що поставлять відповідача у дуже складне фінансове становище. Відзиву на позов відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 11.07.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

04.03.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (покупець) та Публічним акціонерним товариством «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів» (постачальник) було укладено договір поставки № 29, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується передати у власність покупця зерно українського походження, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються а специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами (додатками) цього договору.

Згідно пункту 5.1 договору оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом попередньої оплати грошових коштів в сумі та протягом строку, зазначеного в специфікаціях. Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (пункт 5.2 договору).

Відповідно до п. 10.1 договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30 листопада 2015 р., а в частині розрахунків та поставки товару - до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано специфікацію № 1 на поставку кукурудзи 3-го класу в кількості 16631,000 тон на загальну суму 49893000,00 грн.

Згідно з п. 2 зазначеної специфікації, поставка товару здійснюється у період з 04 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року включно.

Покупець виконав свої обовязки за договором № 29 від 04.03.2015 р., перерахувавши на поточний рахунок відповідача попередню оплату на загальну суму 49893000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9448 від 04.03.2015 р., проте постачальник своїх зобовязань, узгоджених договором щодо поставки 16631,000 метричних тон зерна кукурудзи 3-го класу не виконав.

Рішенням господарського суду Київської області від 04.04.2016 р. у справі № 911/390/16 було зобовязано ПАТ «Рокитнянський КХП» вчинити дії з поставки ПАТ «ДПЗКУ» 16631,000 метричних тон зерна кукурудзи 3-го класу на загальну суму 49893000,00 грн., передбачені договором поставки № 29 від 04.03.2015 р.

Оскільки відповідач не здійснив поставку позивачу 16631,000 метричних тон зерна кукурудзи 3-го класу на загальну суму 49893000,00 грн., рішення суду на даний час не виконано, останній і звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ПАТ «Рокитнянський КХП» 16364904,00 грн. пені та штрафу в розмірі 3492510,00 грн., нарахованих позивачем за несвоєчасну поставку товару за договором № 29 від 04.03.2015 р.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Поряд з цим, згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «ДПЗКУ» просить стягнути з відповідача 16364904,00 грн. пені, нарахованої на підставі п. 8.4 договору, а також 3492510,00 грн. 7 % штрафу від вартості непоставленого товару в порядку ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Пунктом 8.4 договору визначено, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,2 % загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Визначений позивачем розмір пені, нарахованої за період 01.12.2015 р. по 12.05.2016 р. на суму вартості непоставленого товару у розмірі 49893000,00 грн., становить 16364904,00 грн., є обґрунтованим та арифметично вірним, у звязку з чим пеня підлягає стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Здійснений позивачем на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України розрахунок 7 % штрафу від суми загальної вартості непоставленого товару у розмірі 49893000,00 грн. становить 3492510,00 грн., є обґрунтованим та арифметично вірним.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що розмір 0,2 % пені в сумі 16364904,00 грн. та 7 % штрафу в сумі 3492510,00 грн., нарахованих позивачем на вартість непоставленого товару, є надмірно високим та таким, що поставить відповідача у дуже складне фінансове становище, у звязку з чим просив на розсуд суду зменшити нараховані позивачем штраф та пеню.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, у тому числі, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Поряд з цим, відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також частиною другою ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена стаття кореспондується з ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суд України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

Як слідує із заявленого представником відповідача усного клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, останнім належними та допустимими доказами у розумінні приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України не доведено суду наявності у спірному правовідношенні виняткових обставин, які є підставою для зменшення нарахованих позивачем штрафних санкцій.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру нарахованих пені та штрафу, у звязку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рокитнянський комбінат хлібопродуктів» (09600, ., -, смт. , вул. окзальна, . 222, код 00951764) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, код 372434 (шістнадцять мільйонів триста шістдесят чотири тисячі девятсот чотири) грн. 00 коп. пені, 3492510 (три мільйони чотириста девяносто дві тисячі пятсот десять) грн. 00 коп. штрафу, 206700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 18.07.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна