ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 918/350/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Конончук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк"

та Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області

про визнання договору оренди землі недійсним,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 10.09.2015р.;

від відповідача-1 - ОСОБА_2, довіреність б/н від 01.04.2016р.;

від відповідача-2 - ОСОБА_3, довіреність № 31-17-77.6-3334/22-15 від 18.12.2015р.

В судовому засіданні 7 липня 2016 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" (далі Товариство, позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк" та Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (далі Управління) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди землі від 18 вересня 2015 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, Товариство посилалося на те, що даний правочин був укладений на підставі наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, який у встановленому законом порядку був визнаний протиправним судом адміністративної юрисдикції. Крім того, позивач посилався на невідповідність спірної угоди імперативним приписам чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 16 травня 2016 року позовну заяву Товариства від 12 травня 2016 року прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/350/16 та призначено її до розгляду на 30 травня 2016 року.

Ухвалою суду від 30 травня 2016 року розгляд справи було відкладено на 30 червня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Управління на позовну заяву від 21 червня 2016 року № 9-17-06.6-6827/2-16 (а.с. 45-48), в якому останнє заперечило проти задоволення позову Товариства з огляду на те, що спірним договором не порушуються жодні права чи охоронювані законом інтереси позивача. У той же час оскаржуваний правочин, на думку даного відповідача, відповідає імперативним законодавчим приписам. Крім того, у вказаному відзиві Управління зазначило про те, що судове рішення, яким було визнано протиправним наказ цього відповідача від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, було скасовано судом апеляційної інстанції та не набрало законної сили.

Також до початку даного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог від 30 червня 2016 року (а.с. 58-59), згідно якої останній доповнив предмет позову, окрім визнання недійсним спірного договору, просив суд визнати незаконним наказ Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ про проведення торгів у формі аукціону земельної ділянки сільськогосподарського призначення, оренда якої була предметом оскаржуваного правочину.

У той же час суд дійшов висновку про необхідність відмови Товариству в даній заяві про визнання незаконним вищенаведеного наказу з огляду на наступне.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Судом встановлено, що в прохальній частині позовної заяви Товариства була відсутня вимога про визнання незаконним наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що заявлена вимога за своєю правовою природою є новою позовною вимогою, яка не може бути розглянута судом в рамках справи № 918/350/16 з огляду на вищенаведені положення.

Зі змісту імперативних приписів чинного ГПК України вбачається, що, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Водночас слід зазначити, що збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі Постанова).

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Така ж правова позиція відображена у пункті 3.12 Постанови.

У судовому засіданні 30 червня 2016 року оголошувалася перерва до 7 липня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк" на позовну заяву від 30 червня 2016 року, в якому останнє просило суд відмовити позивачу в задоволенні його вимог у звязку з їх необґрунтованістю.

Представник позивача у судовому засіданні 7 липня 2016 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 червня 2016 року, та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача у судовому засіданні 7 липня 2016 року проти позову заперечили з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву від 21 червня 2016 року № 9-17-06.6-6827/2-16 та від 30 червня 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ "Про проведення земельних торгів у формі аукціону" було вирішено встановити стартовий розмір річної орендної плати за користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності площею 180,7 га (кадастровий номер: :01:001:0194) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 281 105 грн. 94 коп., яка розташована на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, а також затвердити проект договору оренди землі з визначеними умовами користування та продати право оренди на вказану земельну ділянку на земельних торгах (а.с. 13).

На виконання даного наказу Управлінням були проведені земельні торги з продажу права оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 180,7000 га, що знаходиться на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Судом встановлено, що переможцем наведених торгів було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк", яке запропонувало найвищу плату за користування вищезазначеною земельною ділянкою, що становить 565 022 грн. 93 коп.

За результатами проведення цих торгів 18 вересня 2015 року було складено відповідний протокол (а.с. 49-51). Вказаний протокол без будь-яких зауважень був підписаний уповноваженими представниками виконавця аукціону, його ліцитатора, організатора, переможця (Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк"), а також учасників цього аукціону, зокрема, Товариства.

Відповідно до частини 2 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України "Про оренду землі" у разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати аукціону.

Частиною 24 статті 137 Земельного кодексу України передбачено, що договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки між організатором земельних торгів і переможцем торгів укладається безпосередньо в день проведення торгів, крім випадків, передбачених частиною двадцять дев'ятою цієї статті.

Судом встановлено, що 18 вересня 2015 року на підставі результатів вищенаведеного аукціону між відповідачами був укладений відповідний договір оренди землі, за умовами якого Управління на підставі протоколу земельних торгів від 18 вересня 2015 року для ведення сільськогосподарського виробництва передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк" в строкове платне користування земельну ділянку площею 180,7 га кадастровий номер: :01:001:0194, яка знаходиться на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області (а.с. 14-20).

В обґрунтування своїх позовних вимог щодо недійсності вищенаведеної угоди Товариство посилалося на те, що остання не відповідає імперативним законодавчим приписам.

Частинами 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У той же час судом встановлено, що спірний договір містить всі передбачені законодавством України необхідні істотні умови. Так, згідно з пунктом 8 вказаного правочину останній укладено на строк 49 років. Після закінчення строку дії договору орендар, за умови належного виконання своїх обовязків, відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар зобовязаний письмово (листом-повідомленням) повідомити орендодавця про намір продовжити його дію не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору.

За пунктом 9 наведеної угоди річна орендна плата сплачується орендарем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на відповідний рахунок організатора земельних торгів р/р: 0301, МФО: 833017, , одержувач: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, банк платника: ГУ ДКСУ у Рівненській області, у розмірі 565 022 грн. 93 коп. не пізніше трьох банківських днів з дня укладення відповідного договору.

В подальшому орендна плата вноситься орендарем у строки, визначені податковим законодавством України на розрахунковий рахунок Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області (пункт 10 спірного правочину).

Пунктом 11 договору встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється щорічно з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами.

У пункті 13 цієї угоди її сторони погодили умови щорічного перегляду розміру орендної плати.

Розділами "Умови використання земельної ділянки", "Умови і строки передачі земельної ділянки в оренду" та "Умови повернення земельної ділянки" передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Умови збереження стану обєкта оренди використання ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства, інших норм і правил. Також даними розділами передбачені стан та строки повернення земельної ділянки з оренди.

За змістом пункту 27 оскаржуваного правочину на орендовану земельну ділянку встановлено обмеження площею 2,3705 га у використанні земельної ділянки, в частині проходження межі охоронної зони лінії електропередач потужністю 10 кВ.

Ризик випадкового знищення або пошкодження обєкта оренди чи його частини несе орендар (пункт 32 договору).

Розділом "Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору" передбачена відповідальність Управління та Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк" за порушення взятих на себе за цим правочином обовязків.

За змістом пункту 41 спірного договору останній набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою.

З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що сторони спірного правочину дійшли згоди щодо всіх істотних умов цього договору, суд дійшов висновку про безпідставність вищенаведених тверджень позивача.

Також в обґрунтування своїх вимог Товариство посилалося на невідповідність наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, на підставі якого був укладений спірний правочин, вимогам законодавства. Крім того, позивач зазначав про те, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі № 817/3363/15 за позовом Товариства до Управління про визнання протиправним та скасування наказу від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ останній було визнано судом адміністративної юрисдикції протиправним, що, на думку позивача, свідчить про недійсність спірного договору.

Проте суд критично оцінює вказані доводи Товариства, оскільки з матеріалів справи вбачається, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року у справі № 817/3363/15 постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у цій справі було скасовано, а провадження у даній адміністративній справі закрито. Зазначене рішення апеляційного суду адміністративної юрисдикції на час розгляду даної справи не було у встановленому законом порядку скасовано та набрало законної сили.

Слід також зазначити, що відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Проте чинним законодавством України господарському суду не надано повноважень на визнання протиправним та скасування актів (наказів) органів державної влади за власною ініціативою.

Водночас зважаючи на те, що у встановленому законом порядку Товариством у його позовній заяві не предявлялась вимога про визнання протиправним та скасування наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, суд позбавлений можливості визнати незаконними та скасувати цей наказ у даному провадженні.

Відтак, зважаючи на відсутність у матеріалах даної справи належних і допустимих доказів, зокрема, визнання протиправним та скасування наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, а також враховуючи чинність цього наказу на момент прийняття рішення у даній справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість вищенаведених тверджень Товариства.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні і докази незгоди чи оскарження позивачем результатів аукціону (земельних торгів) з продажу права оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 180,7000 га, що знаходиться на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Суд також не бере до уваги викладені у позові інші посилання Товариства, зокрема, на необґрунтоване включення спірної земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення, відсутність зазначення Управлінням уповноваженої особи на укладення відповідного договору оренди тощо, оскільки вони стосуються не оскаржуваного договору, а направлені на обґрунтування незаконності наказу Управління від 10 серпня 2015 року № 17-213/36-15-СГ, що не є предметом розгляду та спору в даній справі.

Слід також зазначити, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У той же час у своїй позовній заяві Товариство жодним чином не обґрунтувало порушення оспорюваним правочином його прав чи охоронюваних законом інтересів та можливості забезпечення захисту чи відновлення його порушеного права даним судовим рішенням, що також свідчить про необґрунтованість позову Товариства.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Управління та Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоща-Мілк", суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Товариства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11 липня 2016 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36-Б, літера А2);

3- відповідачу-1 рекомендованим (35424, Рівненська обл., Гощанський р-н, с. Красносілля, вул. Шевченка, 2ж);

4- відповідачу-2 рекомендованим (33013, м. Рівне, вул. С. Петлюри, 37).