УХВАЛА

14.07.2016Справа № 5011-23/10527-2012

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши в судовому засіданні

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт"

на дії та рішення відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання дій незаконними, визнання недійсними та скасування постанов від

30.04.2015 р., зобов'язання вчинити певні дії

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Київський річковий порт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт"

про розірвання договору та стягнення 11 700 000, 00 грн.

за участю відділу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

представники:

від скаржника:Євсєєв М.В.- представник за довіреністю б/н від 11.01.2016 р.
від стягувача:не з'явився
від органу ДВС:Нещадим І.С.- представник за довіреністю № 20-22/701 від 30.12.2015 р.

встановив :

У червні 2015 р. до господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Декорт" (далі - ТОВ "Декорт") зі скаргою на дії та рішення відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МУЮ) про визнання дій незаконними, визнання недійсними та скасування постанов від 30.04.2015 р., зобов'язання вчинити певні дії.

У скарзі заявник зазначає, що у виконавчому провадженні № 36486678, відкритому на примусове виконання рішення суду від 18.09.2012 р. у даній справі, 30.04.2015 р. державний виконавець неправомірно виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постанову про арешт коштів боржника, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а також постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, оскільки вказане судове рішення було виконане боржником самостійно шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що сторони уклали відповідний договір від 26.02.2015 р. За таких обставин скаржник вважає, що з цього часу виконавчий документ підлягає поверненню без виконання стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а у органу ДВС у зв'язку із завершенням виконавчого провадження не було законних підстав для накладення арештів на майно та кошти боржника, а також стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

У скарзі ТОВ "Декорт" просило визнати незаконними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ з винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника, про стягнення з боржника виконавчого збору, а також про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 30.04.2015 р. у виконавчому провадженні № 36486678;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ повернути виконавчий документ - наказ господарського суду міста Києва від 02.10.2012 р. у даній справі без виконання, про що винести відповідну постанову;

- визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.04.2015 р. у ВП № 36486678;

- визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 30.04.2015 р. у ВП № 36486678;

- визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.04.2015 р. у ВП № 36486678;

- визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 30.04.2015 р. у ВП № 36486678.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.08.2015 р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 р., провадження у справі в частині зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути наказ господарського суду м. Києва від 02.10.2012 р. без виконання припинено, в іншій частині вимог - скаргу задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2016 року зазначені ухвалу господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи по суті скаржник подав заяву про уточнення скарги, дослідивши яку, суд розцінив її як заяву про зміну підстав скарги, оскільки з неї вбачається, що ТОВ "Декорт" просить скасувати спірні постанови органу ДВС ще з іншої підстави, якої не існувало на час первісного розгляду скарги, а саме - закінчення виконавчого провадження за п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку зі скасуванням цих постанов (про арешт та стягнення витрат у виконавчому провадженні) ухвалою господарського суду міста Києва від 19.08.2015 р., що була винесена за результатами первісного розгляду скарги.

Вказана заява відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" була долучена до матеріалів справи, але до розгляду судом не прийнята, оскільки була подана після початку розгляду скарги по суті. Отже, суд розглядає скаргу за первісно заявленими вимогами.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав та обґрунтував подану скаргу, просив її задовольнити.

Представник стягувача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, у минулому судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував.

Представник відділу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на вимогу суду надав копії матеріалів виконавчого провадження № 36486678, а також усні пояснення, в яких проти скарги заперечив та зазначив, що всі дії органу ДВС у цьому виконавчому провадженні були вчинені з додержанням вимог чинного законодавства, тому підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши пояснення представника скаржника, представника органу ДВС, врахувавши висновки Вищого господарського суду України по даній справі та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2012 р. позов ПАТ "Київський річковий порт" задоволено, розірвано договір доручення № 03-11/1 від 03.11.2011 року, укладений між ТОВ "Декорт" та ПАТ "Київський річковий порт", а також з ТОВ "Декорт" стягнуто 11 700 000 грн. 00 коп. - основного боргу та 65 453 грн. 00 коп. - судового збору.

На виконання зазначеного рішення 02.10.2012 р. господарським судом міста Києва був виданий судовий наказ, який стягувач пред'явив до виконання відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ.

Також судом встановлено, що 11.02.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 36486678 з виконання зазначеного судового наказу. Вказаною постановою боржнику надано семиденний строк для самостійного виконання наказу з моменту отримання даної постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Судом встановлено, що боржник - ТОВ "Декорт" отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.02.2013 р. та будучи належним чином повідомленим про наданий йому час для самостійного виконання рішення суду, у визначений законом строк не надав державному виконавцю документальне підтвердження повного (часткового) виконання рішення у добровільному порядку.

Згідно з частиною 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З матеріалів справи слідує, що внаслідок невиконання боржником наказу № 5011-23/10527-2012 від 02.10.2012 р. у добровільному порядку відділом ВПВР ДВС було розпочато його примусове виконання. Так, з копії виконавчого провадження № 36486678 вбачається, що державним виконавцем було направлено запити до Управління ДАІ ГУМВС України в м. Києві, до Головного управління Держземагенства у м. Києві, до Державної інспекції сільського господарства в м. Києві з метою виявлення майна, належного боржнику, проведено опис та арешт майна, сформовано витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна боржника, а також направлено запит до Державної податкової служби України про виявлення рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржником, проведено часткове стягнення грошових коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження

Про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі вказаних приписів закону 30.04.2015 р. державним виконавцем винесено були винесені постанови про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, у виконавчому провадженні № 36486678 у сумі 91, 39 грн. та постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1 176 545,30 грн. (в розмірі 10 % від суми, що підлягала стягненню на підставі рішення господарського суду м. Києва по справі № 5011-23/10527-2012).

Також судом встановлено, що 30.04.2015 р. державним виконавцем була винесена постанова про арешт коштів боржника, а також постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Отже, враховуючи такі положення Закону України "Про виконавче провадження", суд вважає, що державний виконавець з метою стягнення заборгованості ТОВ "Декорт", у тому числі й стягнення виконавчих витрат, правомірно наклав арешт на майно та кошти боржника.

Звертаючись до суду, ТОВ "Декорт" посилалося на завершення виконавчого провадження згідно з п.1 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", як на підставу скасування спірних постанов.

З цього приводу судом встановлено, що, дійсно, листом від 24.04.2015 р. ПАТ "Київський річковий порт" (стягувач) звернулось до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, в якому просило повернути наказ господарського суду міста Києва від 02.10.2012 р. № 5011-23/10527-2012 стягувачу без подальшого виконання у зв'язку з врегулюванням питання погашення заборгованості в самостійному порядку ТОВ "Декорт" за рішенням суду від 18.09.2012 р.

Також з матеріалів справи вбачається, що 26.02.2015 р. між ТОВ "Декорт" (сторона-1) та ПАТ "Київський річковий порт" (сторона-2) був укладений договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1 якого сторона-1 і сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України про залік таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, у яких строна-1 і сторона-2 є сторонами.

У зв'язку з поданою заявою ПАТ "Київський річковий порт", 30.06.2015 р. державний виконавець ВПВР ДВС виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, яким йому повернув наказ господарського суду м. Києва № 5011-23/10527-2012 від 02.10.2012 р. на підставі п. 1 ч, 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження". Цією ж постановою державний виконавець вивів в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.04.2015 р.

Як зазначив представник органу ДВС у судовому засіданні, у подальшому постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.07.2015 р. відкрито виконавче провадження № 48029371 про стягнення з ТОВ "Декорт" виконавчого збору у сумі 1 176 545,30 грн. та воно перебувало на примусовому виконанні.

Скаржник зазначає у якості підстави для скасування спірних постанов ту обставину, що виконавче провадження було завершене, а тому всі арешти підлягають скасуванню, а витрати та виконавчий збір не підлягають стягненню.

Однак, суд вважає, що така позиція ТОВ "Декорт" не відповідає приписам Закону України "Про виконавче провадження", враховуюче наступне.

Згідно з ч. 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо є письмова заява стягувача.

При цьому згідно з вимогами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом, у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання. Лише у такому випадку виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Однак, як вже було встановлено судом, примусове виконання було розпочате 11.02.2013 р., в ході чого державним виконавцем було вчинено ряд дій з примусового виконання рішення суду і лише після цього - 24.04.2016 р. надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа, яка не є підставою для закінчення виконавчого провадження, вичерпний перелік яких передбачений ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" та з урахуванням ч. 3 ст. 27 цього Закону.

Крім того, суд звертає увагу на приписи частини 2 ст. 28 ЗУ "Про виконавче провадження", відповідно до яких виконавчий збір у визначених цією статтею розмірах підлягає стягненню з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Отже, за таких обставин доводи скаржника про те, що повернення судового наказу стягувачу тягне за собою закінчення виконавчого провадження та скасування постанов про стягнення виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо посилань скаржника на порушення державним виконавцем строку, передбаченого п. 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, суд зазначає, що порушення вказаного строку не є підставою для визнання постанови про стягнення виконавчого збору недійсною та не є підставою для її скасування, як не є підставою для визнання недійсною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, на що звернув увагу Вищий господарський суд України у своїй постанові від 31.03.2016 р. по даній справі.

З приводу наявності підстав для скасування арештів у виконавчому провадженні суд приймає до уваги положення ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону).

Як вже встановлено судом, виконавче провадження № 36486678 не було закінчене (лише повернуто виконавчий документ стягувачу), постанова про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась, а тому підстав для скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також постанови про арешт коштів боржника від 30.04.2016 р. немає.

Окрім усього, необхідно зазначити, що постановами, передбаченими частиною другою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження", які були винесені державним виконавцем у вищевказаному виконавчому провадженні, арешт може бути накладений на все майно боржника або на окремі предмети у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, які в даному випадку боржником не сплачені.

За таких обставин, зважаючи на приписи Закону України "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений законом, у зв'язку з чим у визнанні його дій протиправними суд відмовляє.

Також з огляду на вказані вище висновки суду постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника, про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій є правомірними, а тому підстав для їх скасування у суду немає.

Щодо вимог скаржника про зобов'язання повернути виконавчий документ - наказ господарського суду міста Києва від 02.10.2012 р. без виконання стягувачу, суд зазначає, що, як вже встановлено у судовому засіданні, 30.06.2015 р. державним виконавцем були вчинені такі дії, а саме - винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, провадження за скаргою в цій частині підлягає припиненню відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (відсутній предмет спору).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 80, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Декорт" на дії та рішення відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині зобов'язання головного державного виконавця вчинити певні дії припинити.

У іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Головіна К.І.