ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 926/478/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Чернівецької міської ради, за вих. № 0102-18-2172/16 від 27.05.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/2654/16 від 02.06.2016р.)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 18.05.2016р.

у справі № 926/478/16

за позовом: керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави, м. Чернівці

до відповідача-1: Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до відповідача-2: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2.), м. Чернівці

про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Макогон Ю.І. - прокурор

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28, 29 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 18.05.2016р. (суддя Проскурняк О.Г.) позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним пункти 4, 4.2. рішення 59 сесії Чернівецької міської ради VІ скликання № 1473 "Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання та поновлення земельних ділянок на умовах встановлення земельного сервітуту №45 від 26.04.2012р." від 29.12.2014р., відповідно до якого підприємцю ОСОБА_2, на праві особистого земельного сервітуту надано земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0021 га. (кадастровий номер НОМЕР_1) для розміщення торговельного кіоску. Визнано недійсним договір встановлення земельного сервітуту №109 від 27.01.2015р., укладеного між Чернівецькою міською радою і ФОП ОСОБА_2 Зобов'язано ФОП ОСОБА_2 звільнити та повернути Чернівецькій міській раді ділянку площею 0,0021 га, вартістю 43 485,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та привести вказану земельну ділянку у попередній стан. Стягнуто з Чернівецької міської ради на користь прокуратури Чернівецької області судовий збір у сумі 2 067,00 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області судовий збір у сумі 2 067,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив того, що при ухваленні спірних рішень та укладенні договору встановлення земельного сервітуту Чернівецька міська рада діяла з порушенням норм земельного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади, оскільки земельна ділянка відповідачеві-2 була надана не для усунення недоліків його земельної ділянки, а з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для розміщення малої архітектурної форми для здійснення комерційної діяльності на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Чернівці. Однак, ФОП ОСОБА_2 не є землекористувачем або/та власником сусідніх земельних ділянок, відповідно право користування оспорюваною земельною підлягає продажу на аукціоні та не може надаватися в користування без конкурсу на умовах сервітуту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Чернівецька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано надані нею докази та аргументи, а відтак, винесено необ'єктивне рішення, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що відносини пов'язані з розміщенням малих архітектурних форм для проведення підприємницької діяльності на території м. Чернівців врегульовано чинним «Порядком встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або планується розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності», який затверджений рішенням Чернівецької міської ради №1257 від 25.02.2010р. Відтак, скаржник вважає, що, надаючи підприємцю ОСОБА_2 земельну ділянку на праві особистого земельного сервітуту для розміщення торговельного кіоску, Чернівецька міська рада діяла в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 02.06.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_5, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. - головуючий суддя, ОСОБА_6 та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 16.06.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.06.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 07.07.2016р.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів, наведених скаржником, заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/4459/16 від 17.06.2016р.), просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Скаржник явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач-2 відзиву на апеляційну скаргу не подав, участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника прокуратури, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням Чернівецької міської ради від 28.04.2014р. №1196 "Про надання Чернівецькій міській раді дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень міської ради", п.2.7 надано дозвіл підприємцю ОСОБА_2 на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0030 га. для виготовлення землевпорядної документації на земельну ділянку на АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Рішенням Чернівецької міської ради від 02.09.2014р. №1334 "Про затвердження Чернівецькій міській раді проектів відведення щодо формування земельних ділянок комунальної власності" п.1 та п.1.6 затверджено Чернівецькою міською радою проект відведення щодо формування земельної ділянки комунальної власності за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0021 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торговельного кіоску) (а.с. 20).

29.12.2014р. Чернівецькою міською радою прийнято рішення № 1473 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання та поновлення земельних ділянок на умовах встановлення земельного сервітуту та припинення договору встановлення земельного сервітуту № 45 від 26.04.2012р.», п.п. 4,4.2 якого надано ФОП ОСОБА_2 на праві особистого земельного сервітуту земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0021 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для розміщення торговельного кіоску (а.с. 15).

На виконання вищевказаних рішень 27.01.2015р. між Чернівецькою міською радою та підприємцем ОСОБА_2 укладено договір встановлення земельного сервітуту № 109, відповідно до умов якого відносно земельної ділянки, площею 0,0021 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою АДРЕСА_1 в м. Чернівці, та відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в інтересах ОСОБА_2, був встановлений сервітут на право влаштування малої архітектурної форми (торговельний кіоск), терміном до 27.01.2016р. (а.с. 37-39).

В пункті 3.1 договору сторони передбачили, що річна плата за земельний сервітут розрахована відповідно до чинного законодавства у вигляді орендної плати за рік в розмірі 1 304,55 грн.

27.01.2015р. дана земельна ділянка на підставі акту прийому-передачі Чернівецькою міською радою була передана ФОП ОСОБА_2 для встановлення земельного сервітуту та влаштування малої архітектурної форми (а.с. 40).

При винесені постанови колегія суддів керувалася наступним:

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до норм Земельного кодексу (в редакції станом на день прийняття оскаржуваних рішень), а саме пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно витягу із Держаного кадастру земель земельна ділянка площею 0,0021 га за адресою: АДРЕСА_1 в м. Чернівці, знаходиться в межах населеного пункту міста Чернівці (а.с. 20-21).

У п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з п. "в" ст. 12 ЗК до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою та другою статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

За приписами частини першої статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

У відповідності до статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Правовий аналіз вказаних вище норм права свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Аналогічна позиція висловлена у пунктах 2.32 та 2.34 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин"№ 6 від 17.05.2011р., якими роз'яснено, що види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно.

Отже, правом подавати вимогу на платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) наділений лише власник або землекористувач земельної ділянки для задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Тобто, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Зі змісту з оскаржуваних рішень міської ради вбачається, що земельна ділянка відповідачеві-2 була надана не для усунення недоліків його земельної ділянки, а з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для розміщення малої архітектурної форми для здійснення комерційної діяльності на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Чернівці.

Господарським судом першої інстанцій встановлено, що ФОП ОСОБА_2 не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, а матеріали справи не містять доказів того, що потреби ФОП ОСОБА_2, а саме, розміщення тимчасових споруд, не могли бути задоволені іншим способом, а тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ФОП ОСОБА_2 не є суб'єктом правовідносин, що виникають з приводу встановлення земельного сервітуту.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Приписами ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільська, селищна, міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до закону та в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Положеннями ст. ст. 123, 124, 134, 135 Земельного кодексу України визначено порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, права на які підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за відсутності у ФОП ОСОБА_2 права на земельний сервітут, Чернівецька міська рада мала можливість розпорядитися вказаною земельною ділянкою шляхом передачі в оренду, однак, при прийнятті рішення № 1473 від 29.12.2014р. Чернівецька міська рада діяла з порушенням вказаних вище норм чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним пункти 4, 4.2. рішення Чернівецької міської ради № 1473 "Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання та поновлення земельних ділянок на умовах встановлення земельного сервітуту №45 від 26.04.2012р." від 29.12.2014р., відповідно до якого підприємцю ОСОБА_2, на праві особистого земельного сервітуту надано земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,0021 га. (кадастровий номер НОМЕР_1) для розміщення торговельного кіоску.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи той факт, що зміст договору про встановлення земельного сервітуту між Чернівецькою міською радою та ФОП ОСОБА_2 № 109 від 27.01.2015р. суперечить нормам Цивільного кодексу, зокрема, ст.ст. 401, 404, ст. ст. 98, 99 Земельного кодексу України, договір укладено на підставі незаконних рішень Чернівецької міської ради, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту між Чернівецькою міською радою та ФОП ОСОБА_2 № 109 від 07.01.2015р. є обґрунтованими та підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи, що судом визнано недійсним договір встановлення земельного сервітуту, він є таким з моменту його вчинення і не породжує жодних прав чи обов'язків для його сторін. Визнання рішенням суду договору недійсним тягне за собою припинення його дії. Повернення земельної ділянки у договірних відносинах можливе як наслідок недійсності договору, оскільки відпала підстава землекористування.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задоволив позовну вимогу про звільнення ФОП ОСОБА_2 та повернення Чернівецькій міській раді земельної ділянки площею 0,0021 га, яка розташована на АДРЕСА_1, в м. Чернівці, вартістю 43 485,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_1.

Щодо посилання скаржника на те, що договір встановлення сервітуту був укладений на підставі «Порядку встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності», затвердженого рішенням ради від 25.02.2010р. № 1257, то колегія суддів зазначає наступне.

Зазначений Порядок було прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 982, яка на момент прийняття оскаржуваного рішення і укладення договору, втратила чинність. Окрім того, вказана постанова не встановлювала обов'язку щодо укладення договорів встановлення сервітутів для розміщення малих архітектурних форм, тоді як, положення Цивільного і Земельного кодексів України, яким рішення органів місцевого самоврядування повинні відповідати, такого права не передбачали.

Відтак сама лише наявність вказаного Порядку не давала правових підстав для прийняття Радою спірних рішень і укладення відповідачами договору земельного сервітуту та не спростовує висновок суду щодо їх невідповідності положенням законодавства.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 18.05.2016р. у справі № 926/478/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.