ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року Справа № 915/503/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Кіровоградське автотранспортне підприємство «Агробудавтосервіс»

27641, Кіровоградська область, Кіровоградський район,

село Соколівське, проспект Комсомольський, 1 А

Адреса для листування: 25014, Кіровоградська область, м. Кіровоград,

вул. Виставочна, 2 в.

відповідач: Дочірнє підприємство «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

54029, Миколаївська область, м. Миколаїв,

вул. Галини Петрової, 2 А.

про: стягнення заборгованості в сумі 260707,41грн.

Суддя О.Г. Смородінова

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю.

Від відповідача: ОСОБА_2, за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 26.04.2016 року звернувся до господарського суду з позовом стягнути з відповідача 257344,32 грн. боргу, 1544,06 грн. інфляційних втрат, 1819,03 грн. 3 % річних, всього 260707,41 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договору № 14/01/23 від 23.01.2014 року; актів надання послуг: № 983 від 16.12.2015 року, № 991 від 21.12.2015 року, № 1141 від 28.12.2015 року; акту звіряння взаємних розрахунків за грудень 2015 року; заявок в кількості 7 шт.; товарно-транспортних накладних в кількості 55 шт.; рахунків на оплату; норм ст. ст. 625, 525, 526, 909 Цивільного кодексу України та мотивовані тим, що в порушення взятих на себе зобовязань відповідач надані позивачем автопослуги останньому не оплатив.

Відповідач у відзиві (за вх. № 9729/16 від 26.05.2016 року), доповненнях до відзиву (за вх. № 11388/16 від 24.06.2016 року та № 11459/16 від 29.06.2016 року) на позовну заяву повністю заперечує, просить суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що позивачем не надано доказів замовлення відповідачем автотранспортних послуг відповідно до умов укладеного договору, доказів надання ним послуг з перевезення вантажів, доказів виконання позивачем пунктів 3.3.1 та 3.3.4 договору. Акт звірки не є доказом наявності та розміру заборгованості, оскільки акт звірки, відповідно до ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є первинним документом, не містить посилання на договір, не містить достовірної інформації про господарські операції, що є предметом спору, підписаний невстановленою особою.

У процесі розгляду справи, відповідач звернувся до суду з письмовим клопотанням за вх. №11460/16 від 29.06.2016 року, в якому просить призначити по справі № 915/503/16 економічну (судово-бухгалтерську) експертизу, мотивуючи необхідністю зясування питань щодо правильності визначення суми боргу та правильністю здійснення позивачем розрахунків.

Позивач як усно, так і письмово (пояснення № б/н від 07.07.2016 року) заперечив на вказане клопотання.

Суд, дослідивши відповідне звернення відповідача, дійшов висновку відмовити в його задоволенні виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 № 4 „Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що відповідно до статті 1 Закону України „Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У п. 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.11.2006 № 01-8/2651 „Про деякі питання призначення судових експертиз", зазначено, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Таким чином, враховуючи наведені норми, беручи до уваги предмет спору та наявність відповідних доказів в матеріалах справи, виходячи з аналізу питань, що запропоновані відповідачем на вирішення експерта, суд дійшов висновку, що для встановлення фактичних даних, які входять до предмету доказування по даній справі у суда відсутні потреби у спеціальних знаннях, а отже відсутня й необхідність призначення відповідної судової експертизи по заявленим питанням відповідача.

07.07.2016 р. за результатами розгляду справи, суд на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, дослідивши докази у їх сукупності господарський суд -

встановив:

23 січня 2014 року між сторонами був укладений договір № 14/01/23 згідно з предметом якого позивач, як перевізник, зобовязався надати замовнику послуги з перевезення вантажів власним або найманим автомобільним транспортом (надалі транспортні послуги) до місця призначення вказаного в заявці замовника, а відповідач, як замовник, взяв на себе зобовязання оплачувати отримані послуги.

Вид та найменування вантажу (щебенева продукція, пісок, шлак, грунт, бітум, бітумна емульсія, тощо), що підлягає перевезенню, визначається замовником у заявках на перевезення (п.1.2 договору).

Сума цього договору складає 1100000 грн., в тому числі ПДВ. Оплата за перевезення вантажів (визначається на підставі калькуляції або договору оренди на найманий автотранспорт) та становить 1,20 грн. за 1 тонно/кілометр в тому числі з урахуванням ПДВ (пункти 2.1 та 2.2 договору).

За умовами договору: перевізник зобовязаний передати замовнику наступні документи, підтверджуючі фактичне виконання послуг: рахунок-фактуру, акт на виконання послуг, податкову накладну, оформлену відповідно до діючого законодавства України, товарно-транспортну накладну з відмітками відвантажувача та вантажоотримувача (п.3.3.4 договору); підставою для оплати замовником виконаних транспортних послуг, є рахунки виписані перевізником на підставі оформлених товарно-транспортних накладних та актів виконання послуг (п. 4.2 договору); замовник оплачує надані транспортні послуги з відтермінуванням платежів тридцять календарних днів з моменту надання вказаних послуг перевізником, за наявності фінансування, та надання документів згідно п. 3.3.4 (п. 4.3 договору); строком виконання зобовязань є дата доставки вантажу при умові надання документів згідно п. 3.3 (п. 4.4 договору).

Згідно з п. 8.2 цей договір набирає чинності та вступає в силу з дати його укладення і підписання сторонами та діє до повного виконання всіх зобовязань, що випливають з цього договору.

Предметом даного позову виступають майнові вимоги перевізника щодо стягнення з замовника грошової заборгованості за надані автопослуги.

Отже, спірні відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про перевезення.

Згідно приписів ст. 908, ст. 909 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами); законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За правилами ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного договору №14/01/23 від 23.01.2014 року позивач, за оформленими заявками відповідача, надав останьому автопослуги з перевезення вантажу на загальну суму 257344,32 грн., згідно наступних доказів:

1. Акт надання послуг № 983 від 16.12.2015 року на суму 37131,84 грн., підписаний обома сторонами, без зауважень;

- товарно-транспортні накладні: № 136444 від 13.12.2015 року, № 136445 від 13.12.2015 року, № 136446 від 14.12.2015 року, № 136447 від 14.12.2015 року, №136448 від 15.12.2015 року, № 136449 від 15.12.2015 року, № 136450 від 15.12.2015 року, № 227126 від 15.12.2015 року;

- рахунок на оплату № 1257 від 16.12.2015 року.

2. Акт надання послуг № 1141 від 28.12.2015 року на суму 114240,48 грн., підписаний обома сторонами, без зауважень;

- товарно-транспортні накладні: №227148 від 21.12.2015 року, №227149 від 21.12.2015 року, №227319 від 25.12.2015 року, №227316 від 25.12.2015 року, № 227301 від 21.12.2015 року, № 227150 від 21.12.2015 року, №227306 від 22.12.2015 року, № 227307 від 22.12.2015 року, №227310 від 23.12.2015 року, № 227312 від 23.12.2015 року, №227315 від 25.12.2015 року, № 227314 від25.12.2015 року, № 227320 від 26.12.2015 року, № 227318 від 26.12.2015 року, № 227304 від 21.12.2015 року, № 227302 від 21.12.2015 року, №227303 від 22.12.2015 року, № 227313 від 24.12.2015 року, № 227311 від 24.12.2015 року, № 227308 від 23.12.2015 року, №227309 від 23.12.2015 року, № 227321 від 23.12.2015 року, № 227317 від 26.12.2015 року, № 227325 від 27.12.2015 року, №227322 від 26.12.2015 року, №227323 від 26.12.2015 року, №227324 від 27.12.2015 року;

- рахунок на оплату № 1287 від 21.12.2015 року.

3. Акт надання послуг № 991 від 21.12.2015 року на суму 105972,00 грн., підписаний обома сторонами, без зауважень;

- товарно-транспортні накладні: № 227128 від 16.12.2015 року, № 227127 від 16.12.2015 року, №227132 від 17.12.2015 року, № 227133 від 17.12.2015 року, 227144 від 20.12.2015 року, № 227145 від 20.12.2015 року, № 227130 від16.12.2015 року, № 227131 від 16.12.2015 року, №227136 від 18.12.2015 року, № 227137 від18.12.2015 року, №227147 від 20.12.2015 року, № 227146 від 20.12.2015 року, №227134 від 18.12.2015 року, № 227139 від 18.12.2015 року, №227138 від 18.12.2015 року, № 227135 від 18.12.2015 року, № 227142 від 19.12.2015 року, №227140 від 19.12.2015 року, №227143 від 19.12.2015 року, №227141 від 19.12.2015 року;

- рахунок на оплату № 1305 від 28.12.2015 року.

Акт звірки, складений та підписаний обома сторонами станом на 31.12.2015 року, вказує на заборгованість відповідача перед позивачем по спірним відносинам в розмірі 257344,32 грн.

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини у сукупності з обставинами справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до змісту пунктів 3.7 (1 абз.), 11.1 (1 та 2 абз.) та 11.4 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі Правила № 363) на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник надає перевізнику при наявності договору заявку відповідно до встановленої форми (додаток 4 до договору); основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора; товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Аналізуючі наведені норми та дослідивши оригінали первинних документів, які виступають доказовою базою по спірним відносинам, суд встановив наступне:

- по-перше, товарно-транспортні накладні (в кількості 55 шт.), які надані позивачем в обгрунтування заявлених вимог, за змістом узгоджуються з Правилами № 363, на думку суду мають необхідний обсяг інформації для ідентифікації даних та встановлення судом фактів по спірним відносинам;

-по-друге, відстань, кількість вантажу та суми в актах наданих послуг (№991 від 21.12.2015 року, № 1141 від 28.12.2015 року, № 983 від 16.12.2015 року), які були складені між сторонами та оформлені шляхом затвердження керівниками обох підприємств з печатками та підписами, повністю узгоджуються з даними у товарно-транспортних накладних (55 шт.).

Суд також взяв до уваги слушне зауваження позивача стосовно таких трьох обставин:

1) замовник претензій по обєму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) в актах надання послуг не мав;

2) будь-яких претензій та вимог щодо неякісного або неналежного виконання умов договору №14/01/23 від 23.01.2014 року відповідач позивачу не висував;

3) матеріали справи містять оформлені заявки відповідача (спр., арк. 42-48) згідно договору №14/01/23 від 23.01.2014 року, з маршрутами - саме по яким за товарно-транспортними накладними здійснювались автоперевезення.

Товарно-транспортні накладні містять відмітки вантажовідправника та вантажоодержувача. Відмітки про отримання вантажу проставлені філіями відповідача, які в заявках відповідача зазначені як пункт розвантаження.

Згідно ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Отже, відповідач в особі своїх філій прийняв вантаж, після чого на підставі товарно-транспортних накладних підписав без зауважень вищенаведені акти надання послуг.

Вказані обставини свідчать про належне виконання позивачем умов договору, тоді як відповідач ухиляється від оплати послуг які йому були надані позивачем.

За правилами ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідач не спростував доводи позивача та не надав суду докази належного виконання взятих на себе договірних зобов'язань.

Отже, за перевіркою суду загальна сума заборгованості у відповідача, на момент звернення позивача з позовом до суду, по спірним відносинам за актами № 983 від 16.12.2015 року, № 991 від 21.12.2015 року, № 1141 від 28.12.2015 року та наданими товарно-транспортними накладними (55 шт.) дійсно складає в розмірі 257344,32 грн.

Додатково позивач в позовній заяві, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1544,06 грн. та 3% річні у розмірі 1819,03 грн.

Відповідно до норм ст. ст. 629, 525, 526 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За загальними правилами цієї норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто він несе відповідальність і за відсутності вини.

За умовами частини другої ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загально-господарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Отже, на підставі вищенаведених норм та обставин, враховуючи наявність та встановлений в судовому порядку розмір основного боргу відповідача перед позивачем по спірним відносинам, суд перевірив нарахування позивачем відповідачу за невиконання останнім грошового зобов'язання розміру інфляційних втрат, і дійшов висновку про законне та обґрунтоване стягнення з боржника за період з лютого по березень 2016 року інфляційних втрат в сумі 1544,06 грн.

Разом з тим суд, перевіривши нарахування позивачем до стягнення з відповідача 3% річних, дійшов висновку, що останнім невірно встановлений розмір річних, який за перерахунком суду, за період з 28.01.2016 року по 22.04.2016 року (85 днів) повинен складати в сумі - 1792,97 грн.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме - стягненню підлягає 3% річних в розмірі 1792,97 грн.

Таким чином позовні вимоги, з урахуванням вищенаведених висновків, підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає: заборгованість у розмірі 257344,32, інфляційні втрати - 1544,06 грн. та 3% річних 1792,97 грн., всього 260681,35 грн. В задоволенні ж вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 26,06 грн., суд відмовляє позивачу з причин невірності нарахування.

Відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме з його вини позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

Водночас, в частині розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено, судовий збір підлягає покладенню на позивача, оскільки згідно з приписами ч.1 ст. 49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконання договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з урахуванням наведених висновків суду, судовий збір розраховано судом наступним чином: загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання даного позову складає 3910,61 грн.; позовні вимоги судом задоволені частково, стягнуто з відповідача 260681,35 грн.; тому, сплаті з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3910, 22 грн. (260681,35 грн. * 3910,61 грн. : 260707,41грн.).

Таким чином, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарсько процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (54029, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 2 А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Кіровоградське автотранспортне підприємство «Агробудавтосервіс» (27641, Кіровоградська область, Кіровоградський район, село Соколівське, проспект Комсомольський, 1 А, ) 257344,32 грн. боргу, 1544,06 грн. інфляційних втрат, 1792,97 грн. 3% річних та 3910,22 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову щодо стягнення 3% річних відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 08 липня 2016 року.

Суддя О.Г.Смородінова