РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016Справа №19/558

За позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 3 864 934,95 грн.

Суддя М.М Якименко

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Гавкалюк В.В. - за довіреністю № 868/22 від 18.12.2015 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство «Універсал» звернулось в Господарський суд м. Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства " Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" про стягнення 3 864 934,95 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повної оплати вартості отриманого товару від позивача, згідно умов Договору №38-1/10 на поставку вугільної продукції від 01.01.2000 року та Договору №74 купівлі-продажу від 28.03.2000 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 3 864 934,95 грн. - основного боргу (з яких: 3 725 135,51 грн. - за Договором №38-1/10 від 01.01.2000 року, 139 799,44 грн. - за Договором №74 від 28.03.2000 року).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2001 порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 05.10.2001.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2003 року зупинено провадження у справі №19/558 до вирішення іншої пов'язаної з нею справи №10/108-б.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариство "Центренерго" надійшло клопотання про поновлення провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2016 року поновлено провадження у справі та призначено її розгляд на 25.05.2016 року.

В судовому засіданні 25.05.2016 року встановлено що Відкрите акціонерне товариство «Універсал» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Універсал», а Відкрите акціонерне товариство «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Центренерго».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 року відкладено розгляд справи на 07.06.2016 року.

В судове засідання 07.06.2016 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 07.06.2016 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 07.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2000 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал» (перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Універсал»; далі по тексту - ПАТ «Універсал», позивач, постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» (перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Центренерго»; далі по тексту - покупець, відповідач) укладено Договір №38-1/10 на поставку вугільної продукції (далі по тексту - Договір №38-1/10), за умовами якого (п. 1.1. Договору №38-1/10) постачальник зобов'язаний поставити в 200 році, а покупець прийняти та оплатити вугіль.

На виконання умов договору №38-1/10 позивачем поставлено на передано відповідачу вугілля вартістю 4 120 888,74 грн., що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі вугілля, а саме:

- №1 від 20.03.2001 року на суму 3 063 223,87 грн.;

- №2 від 20.03.2001 року на суму 796 911,64 грн.;

- №2/11 від 16.11.2000 року на сум 287 753,23 грн.;

Відповідачем частково оплачено вартість вугілля в розмірі 442 753,23 грн., вартість неоплаченого вугілля 3 725 135,51 грн.

28.03.2000 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено Договір №74 купівлі-продажу (далі по тексту - Договір №74), за умовами якого (п. 1. Договору №74) продавець зобов'язаний передати у власність покупця продукцію, а покупець - прийняти та оплатити її вартість.

Відповідно до п. 3.3. Договору №74, розрахунок по договору проводиться на протязі 30-и банківських днів після відвантаження продукції продавцем.

На виконання умов Договору №74 позивачем поставлено та передано у власність відповідачу, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 146 285,97 грн., що підтверджується накладними №3679 від 19.07.2000 року на суму 55 025,99 грн. та №3699 від 20.07.2000 року на суму 91 259,98 грн., факт отримання відповідачем продукції підтверджується виданою відповідачем Довіреністю серії ЯВГ №962047 від 19.07.2000 року.

Відповідачем частково оплачено вартість отриманої продукції за Договором №74 в розмірі 6 486,53 грн., вартість неоплаченої продукції 139 799,44 грн.

Відповідачем визнано заборгованість перед позивачем в розмірі 139 799,44 грн. за Договором №74 та підписано Акт зірки взаємних розрахунків від 30.06.2001 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повноти оплати вартості отриманої продукції та вугілля, відповідно до умов Договору №38-1/10 та Договору №74, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 3 864 934,95 грн. (з яких: 3 725 135,51 грн. - за Договором №38-1/10 від 01.01.2000 року, 139 799,44 грн. - за Договором №74 від 28.03.2000 року)

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

13.03.2002 року Господарський суд м. Києва порушив провадження у справі № 10/108-б за заявою Акціонерного товариства закритого типу «Українська промислова енергетична компанія» про визнання банкрутом ВАТ «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.09.2003 року у справі №23/166 приєднано справу № 10-108-6 до справи № 23/166 за заявою Акціонерного товариства «Укртатнафта» про визнання банкрутом ВАТ «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» та об'єднано ці справи за звальним номером №23/166.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.02.2004 року провадження у справі № 23/166 припинено.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2004 р. порушено провадження у справі №15/76-б (надалі номер змінено на № 15/76-б-43/624-б) про банкрутство ПАТ «Центренерго» (копія наявна у матеріалах справи).

Публікація про порушення справи про банкрутство відбулась 08.04.2006р. в газеті «Урядовий кур'єр» № 67.

Відповідно до ч. 1 ст.14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992, № 2343-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Грошові вимоги Позивача виникли до опублікування оголошення про банкрутство ПАТ «Центренерго». У передбачений Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» строк ВАТ «Універсал» не скористалося своїм правом і не подало заяви з грошовими вимогами до ПАТ «Центренерго», про що свідчить Ухвала Господарського суду м. Києва від 17.11.2015 року по справі № 15/76-б-43/624-б.

Так, Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.11.2015 р. за наслідками попереднього засідання по справі про банкрутство № 15/76-б-43/624-б затверджено реєстр вимог кредиторів, і зазначено, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016р. вищезазначена ухвала в частині вимог конкурсних кредиторів, що не заявлені взагалі, залишено без змін.

У Постанові Верховного Суду України від 18.03.2002 року у справі № 01- 10/16 зазначено, що порушення справи про банкрутство не віднесено ст. 62 ГПК України до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви. Тому суди мають у встановленому ГПК України порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушена справа про банкрутство, і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування і офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі п.1 ст.79 ГПК України зупиняє позовне провадження та роз'яснює позивачу зміст частини 2 статті 14 Закону № 2343-ХІІ від 14.05.1992, зазначивши про це в ухвалі або протоколі судового засідання. Якщо позивач не звернувся у місячний строк з дні публікації з заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, господарський суд поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволені позову на підставі частини 2 ст. 14 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». У разі звернення позивача із заявою про визнання його вимог до боржника у справі про банкрутство, після винесення ухвали суду за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі п.2 ст.80 ГПК України.

Аналогічну позицію викладено у п. 54 Постанові Пленуму Верховного суду України № 15 від 18.12.2009 року «Про судову практику в справах про банкрутство», а також в п. 8.13 рекомендацій Вищого господарського суду України від 04.06.2004 №04-5/1193 «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Таким чином, позовні вимоги ВАТ «Універсал», що є конкурсними вимогами до ПАТ «Центренерго» та такими, що не були заявлені у справу про банкрутство ПАТ «Центренерго» вважаються погашеними в межах справи № 15/76-б-43/624-б про банкрутство ПАТ «Центренерго» та позовні вимоги ВАТ «Універсал» по справі № 19/558 не підлягають задоволенню на підставі частини 2 ст. 14 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 08.07.2016 року.