РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №910/7143/16

За позовомСпільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-фарм, ЛТД"
доПідприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі"
простягнення 1290835,11 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаЛучко Н.І. - представник
від відповідачаСавчина С.М. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Спільне українсько-естонське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-фарм, ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" 3% річних у розмірі 91104,02 грн. та 1199731,09 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013, яке набрало законної сили 28.10.2013 стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за поставлений позивачем товар у розмірі 1661382,45 грн. та 33227,65 грн. судового збору. Оскільки відповідач виконав зазначене рішення суду в повному обсязі тільки 30.09.2015, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/7143/16 та розгляд справи призначено на 25.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, неподанням відповідачем витребуваних судом документів та поданим відповідачем клопотанням про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 09.06.2016.

У судовому засіданні 09.06.2016 оголошено перерву до 14.06.2016, 14.06.2016 до 21.06.2016, а 21.06.2016 до 30.06.2016.

При цьому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 за клопотанням представників сторін судом було продовжено строк розгляду спору у справі №910/7143/16 на 15 днів.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 30.06.2016, з'явився та позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 30.06.2016 з'явився, надав суду відзив на позов. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що 01.12.2015 між сторонами було підписано угоду, відповідно до п. 2.4 якої позивач і відповідач підтвердили припинення всіх зобов'язань між ними, і зокрема тих, які виникли в ході виконання рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2013 у справі № 910/10096/13, а в п. 2.5 цієї ж угоди сторони засвідчили факт відсутності будь-яких вимог/претензій майнового характеру одна до одної, в тому числі і тих, які виникли чи могли б виникнути на підставі зобов'язань визначених, зокрема рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2013 у справі № 910/10096/13 та його виконанням. Отже, на думку відповідача, позивач підтвердив, що не має і не може мати жодних майнових вимог/претензій до відповідача зокрема із зобов'язань, що виникли за рішенням суду від 30.07.2013 у справі 910/10096/13. Як зазначив відповідач, ст. 604 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін, про що cторони домовились під час підписання угоди від 01.12.2015, у зв'язку з чим відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Крім цього, відповідач надав суду заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 30.06.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за поставлений відповідно до видаткових накладних товар у розмірі 1661382,45 грн. та 33227,65 грн. судового збору. Даним рішенням встановлено, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставив відповідачу товар на загальну суму 1699927,81 грн. за видатковими накладними за березень місяць 2013 року, а відповідач свої зобов'язання по оплаті за отриманий товар не виконав, допустивши виникнення заборгованості у розмірі 1661382,45 грн., яку і було стягнуто з відповідача на користь позивача за вищенаведеним рішенням.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2013 рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 залишено без змін.

18.11.2013 Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання вищезазначеного рішення.

Відповідно до виписок банку з рахунку позивача остаточне погашення заборгованості здійснено відповідачем (боржником) 30.09.2015.

Листом від 30.11.2015 позивач запропонував відповідачу з метою врегулювання і остаточного вирішення питань, які існували до укладення нового договору поставки, підписати угоду про врегулювання існуючих зобов'язань.

01.12.2015 між Підприємством з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" (сторона 1, відповідач) та Спільним українсько-естонського підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-фарм, ЛТД" (сторона 2, позивач) було підписано угоду, відповідно до умов якої визначено зобов'язання між сторонами, а саме: у сторони 2 перед стороною 1 виникло зобов'язання по оплаті товару за договором №1 укладеним між сторонами 01.01.2011 та визначене рішенням Господарського суду міста Києва по справі №910/15689/13 від 26.09.2013 з врахуванням штрафних санкцій у сумі 134919,86 грн. (п.1.1), у сторони 1 перед стороною 2 виникло зобов'язання щодо оплати поверненого товару, прийнятого за договором № 1 укладеним між сторонами 01.01.2011 в сумі 5041,44 грн. (п.1.2), у сторони 1 перед стороною 2 виникло зобов'язання по оплаті за договором поставки №16478 укладеним між сторонами 01.01.2011 року та визначене рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 у сумі 1694610,10 грн. (п.1.3) та припинення зобов'язань наступним чином: на даний час зобов'язання сторони 2 перед стороною 1 визначене п. 1.1. даної угоди повністю припинене шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог із зобов'язанням визначеним 1.3 даної угоди (п.2.1), зобов'язання сторони 1 перед стороною 2 визначене п. 1.2 даної угоди припинене шляхом прощення боргу стороною 2 (п.2.2), зобов'язання сторони 1 перед стороною 2 визначене п. 1.3 даної угоди припинене частково шляхом зарахування із зобов'язанням визначеним п. 1.1. даної угоди, частково шляхом підписання між сторонами договору про відступлення права вимоги від 20 травня 2015 року, та повністю шляхом виконання зобов'язання стороною 1 (п.2.3), шляхом підписання даної угоди сторони підтверджують припинення всіх зобов'язань між ними, в тому числі тих, які виникли в ході виконання договору №1 укладеним між сторонами 01.01.2011, рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/15689/13 від 26.09.2013 та договору поставки №16478 укладеного між сторонами 01.01.2011, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 (п.2.4), шляхом підписання даної угоди, сторони засвідчують, факт відсутності будь-яких вимог/претензій одна до одної майнового характеру, в тому числі тих, які виникли чи могли б виникнути на підставі зобов'язань визначених договором №1 від 01.01.2011, рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/15689/13, договором поставки №16478 від 01.01.2011, рішенням господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 та їх виконанням (п.2.5).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає про те, що оскільки відповідач виконав рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013, яке набрало законної сили 28.10.2013 в повному обсязі тільки 30.09.2015, то відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України позивач має право нарахувати відповідачу до сплати 3% річних та інфляційні втрати.

Оцінюючи подані докази та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма-фарм, ЛТД" не підлягають задоволенню враховуючи нижченаведене.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ході розгляду справи №910/10096/13 судом встановлено, що відповідач у визначений законодавством строк свого обов'язку по оплаті отриманого від позивача за видатковими накладними товару не виконав, допустивши виникнення заборгованості, яку і було стягнуто судом на користь позивача. Зазначені обставини в силу положень ст. 35 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

Відповідно до умов укладеної між сторонами угоди від 01.12.2015, позивачем та відповідачем погоджено припинення зобов'язань між ними за домовленістю сторін, в тому числі підтверджено факт відсутності будь-яких вимог/претензій одна до одної майнового характеру, в тому числі тих, які виникли чи могли б виникнути на підставі зобов'язань визначених зокрема рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 та його виконанням.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання, яке було припинено за домовленістю сторін.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат по рішенню Господарського суду міста Києва у справі №910/10096/13 від 30.07.2013 з огляду на положення укладеної між сторонами угоди від 01.12.2015.

Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог та застосування наслідків такого спливу, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, враховуючи висновки суду щодо відсутності порушених прав позивача, господарський суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, у зв'язку із відмовою у позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 11.07.2016

Суддя Ю.М. Смирнова