ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016 року Справа № 904/166/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Кузнецової І.Л., Широбокової Л.П.,

секретар судового засідання: Однорог О.В.,

представники сторін:

від позивача: представник у судове засідання не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №8481-К-О від 07.11.2014 р., представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офпродив" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року у справі №904/166/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Офпродив", м.Дніпропетровськ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", м.Дніпропетровськ

про визнання умови договору недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Офпродив" (надалі ТОВ "Офпродив") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило суд визнати недійсним положення, закріплене в підпункті 2.2.7. пункту 2.7. розділу 2 "Права та обов'язки сторін" кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008 року зі змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою від 21.12.2012 року, та договору про внесення змін до кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008 року, укладеного ТОВ "Офпродив" та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») 16.12.2014 року, а саме п. "2.2.7. Позичальник зобовязаний надавати банку не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним кварталом, фінансову інформацію (баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал, примітки до звітів в об'ємі, передбаченому законодавством для відповідних звітних періодів для відповідних суб'єктів господарської діяльності, а також сумарні надходження на всі рахунки, які належні позичальникові, за три останні місяці, в розрізі кожного місяця), а також іншу інформацію на вимогу банку, в т.ч. про належне позичальникові на праві власності або повного господарського ведення майно".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року у справі №904/166/16 (суддя Назаренко Н.Г.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апелянт на виклик суду не зявився, звернувся з клопотанням про перегляд справи в апеляційному порядку за його відсутності.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача, дослідивши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обвязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Між ПАТ КБ "ПриватБанк" (банк) та ТОВ " Офпродив" (позичальник) укладений кредитний договір №2О028Г від 01.04.2008 року (надалі - договір). В подальшому сторонами укладено додаткову угоду від 21.12.2012 року до договору та договір від 16.12.2014 року про внесення змін до договору, які мають його незмінний п.2.2.7.

Пунктом 1.1 кредитного договору (в редакції договору від 16.12.2014 року про внесення змін до кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008 року) передбачено, що банк при наявності вільних грошових коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у формі згідно п.А.1 договору, з лімітом та на цілі, зазначені в п.А.2 договору, не пізніше 5 днів з моменту, вказаному в третьому абзаці п. 2.1.2 договору, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені договором строки.

Відновлювальна кредитна лінія надається банком для здійснення позичальником платежів, пов'язаних з його господарською діяльністю, щляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням на адресу одержувачів, рахунки яких відкриті у банку.

Відповідно до п. 2.2.7 договору позичальник зобов'язується надавати банку не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним кварталом, фінансову інформацію (баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал, примітки до звітів в обсязі, передбаченому законодавством для відповідних звітних періодів для відповідних суб'єктів господарської діяльності, а також сумарні надходження на усі рахунки, що належать позичальнику, за три останні місяці, у розрізі кожного місяця), а також іншу інформацію на вимог банку, у т.ч. про майно, що належить позичальнику на праві власності або повного господарського ведення.

Позивач просить визнати п. 2.2.7 договору недійсним та зазначає, що обов'язок позичальника, що передбачає надання на вимогу банку детальної інформації фінансово-комерційного характеру, яка стосується не лише інформації позичальника, а й його контрагентів за фінансово-господарськими операціями, виходить за межі необхідної для виконання умов кредитного договору. Надання такої інформації, як підстава надання кредиту або продовження існування кредитних відносин, не передбачено жодним нормативно-правовим актом України. При цьому посилається на ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Його правомірність може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою. Суд може визнати правочин недійсним із підстав, установлених законом. В цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1056 Цивільного кодексу України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, ст. 627 Цивільного кодексу України).

Підписавши кредитний договір №2О028Г від 01.04.2008 року з подальшими змінами ТОВ «Офпровдив» погодилось із систематичним наданням документів, визначених у п. 2.2.7.

Нормами діючого законодавства України не заборонено банку витребувати від клієнта фінансову документацію після укладення договору. Навпаки, ст. 18 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору, передбачає, що фінансова установа має право витребувати, а клієнт зобовязаний надати документи та передбачені законодавством відомості, необхідні для зясування його особи. У разі ненадання клієнтом необхідних документів та передбачених законодавством відомстей або умисного подання неправдивих відомостей про себе фінансова установа відмовляє клієнту у його обслуговуванні та/або наданні фінансових послуг та/або не відкриває рахунок, а в разі наявності раніше відкритих рахунків фінансова установа відмовляє в здійсненні обслуговування та/або не укладає договір про надання фінансових послуг. Відповідна норма передбачена ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, так і в чинній редакції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обставин, на які він послався в обґрунтування позовних вимог; не надано доказів підтверджуючих порушення його прав, внаслідок чого позов задоволенню не підлягає.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (ч.3, ч.4 ст. 267 Цивільного кодесу України).

Згідно п.2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Оскільки право позивача в данному випадку не порушено, про що зазначено вище, в позові слід відмовити з підстав його необгрунтованості, не застосовуючи позовну давность при вирішенні спору.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, оскаржуване рішення ґрунтується на чинному законодавстві, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Офпродив" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року у справі №904/166/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.Л. Кузнєцова

(Повний текст постанови складено 14.07.2016 року)