Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від 12 липня 2016 року у справі №927/597/16

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г. розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/597/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «База матеріально-технічного забезпечення агро-промислового комплексу», юридична адреса: вул. Кудрявська, 23-А, м.Київ, 04053; адреса для листування: вул. Велика кільцева, 4, м. Київ, 03680

до відповідача: Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України», с. Івківці, Прилуцький район, Чернігівська область, 17580

про стягнення 8400грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 22.06.2016)

від відповідача: не зявився,

В судовому засіданні 12.07.2016 на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

С У Т Ь С П О Р У:

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача 8400грн. боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами склалися господарські відносини, предметом яких було постачання зерна пшениці 3-го класу врожаю 2015 року. За повідомленням позивача, на підставі рахунку-фактури №09 від 10.09.2015 позивачем здійснено попередню оплату вартості пшениці в кількості 25т на суму 70000грн. За твердженням позивача, відповідач по видатковій накладній №213 від 11.09.2015 поставив позивачу лише 22т пшениці на суму 61600грн. Як зазначає позивач, в звязку з відсутністю можливості у відповідача забезпечити подальшу поставку зерна, позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою №2/12 від 12.05.2016 повернути залишок коштів, на які не було здійснено поставку товару, в сумі 8400грн. Однак, як стверджує позивач, його вимога станом на день подання позову відповідачем не задоволена, внаслідок чого виник заявлений до стягнення борг.

Відповідач письмового відзиву на позов не надіслав. Відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається судом за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні, яке відбулось 12.07.2016, прийняв участь представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату.

Враховуючи, що явка представника відповідача не визнавалась господарським судом обовязковою, тому відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України участь в господарських засіданнях є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд та яким відповідач не скористався. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача в засіданні господарського суду за наявними у справі матеріалами.

Клопотання позивача про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу судом задоволено. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколі судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши витребувані оригінали документів, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представника позивача, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається зі змісту позовної заяви між Товариством з обмеженою відповідальністю «База матеріально-технічного забезпечення агро-промислового комплексу» (позивач у справі) та Державним підприємством «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України» (відповідач у справі) склались господарські відносини, предметом яких було постачання зерна пшениці 3-го класу врожаю 2015 року.

Договору у формі єдиного документа, яким би було врегульовано вищевказані відносини сторін щодо постачання зерна пшениці 3-го класу врожаю 2015 року, до позовної заяви не додано, посилання на факт укладення такого договору в позовній заяві також відсутнє.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що ним на підставі рахунку-фактури №09 від 10.09.2015 здійснено попередню оплату вартості пшениці в кількості 25тн на суму 70000грн.

Факт перерахування позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 70000грн. в якості оплати за пшеницю згідно з вищевказаним рахунком-фактурою підтверджується банківською випискою з рахунку позивача за 10.09.2015 та платіжним дорученням №1320 від 10.09.2015. Заперечень щодо вказаного факту від сторін в ході розгляду справи не надійшло.

По видатковій накладній №213 від 11.09.2015 відповідачем передано позивачу пшеницю в кількості 22тн загальною вартістю 61600грн.

Як повідомляє позивач, в звязку з відсутністю можливості у відповідача забезпечити подальшу поставку зерна, позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою №2/12 від 12.05.2016 повернути залишок коштів, на які не було здійснено поставку товару, в сумі 8400грн. Однак, як зазначає позивач, його вимога станом на день подання позову відповідачем на задоволена, внаслідок чого виник заявлений до стягнення борг, який він і просить стягнути в судовому порядку.

В ході розгляду справи позивачем подано додаткові пояснення №19 від 11.07.2016, в яких ним повідомлено, що після звернення позивача до суду від відповідача надійшов примірник підписаного договору постачання продукції №9/09-2015 від 09.09.2015 та акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2015. При цьому позивачем в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України, підстави позовних вимог, викладені ним у позовній заяві, не змінені.

Як вбачається із доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема, рахунку-фактури №09 від 10.09.2015, видаткової накладної №213 від 11.09.2015, платіжного доручення №1320 від 10.09.2015, в них відсутнє посилання на будь-який договір щодо постачання зерна, зокрема й на договір постачання продукції №9/09-2015 від 09.09.2015 як на підставу здійснення господарської операції з оплатної передачі товару.

Отже суд приходить до висновку, що вищенаведені первинні документи є самостійними документами, не складеними на виконання договору постачання продукції №9/09-2015 від 09.09.2015, який позивач просив залучити до матеріалів справи, а відносини, які виникли між сторонами у звязку з поставкою товару, вказаного в цих документах, носять позадоговірний характер.

У звязку з цим, а також враховуючи, що позивач не звернувся до суду з заявою про зміну підстав позову, відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України судом відмовлено в залученні наданого позивачем примірнику договору постачання продукції №9/09-2015 від 09.09.2015 до матеріалів справи та повернуто його позивачу як не допустимий доказ в межах даної справи.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно зі ст.174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди субєкту або субєктом господарювання, придбання або збереження майна субєкта або субєктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення обєктів інтелектуальної власності та інших дій субєктів, а також внаслідок подій, з якими закон повязує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначається, що цивільно-правові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, та в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку визнаються майново-господарськими. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні приписи щодо визначення зобовязання та підстав його виникнення містяться у ст.11, 509 Цивільного кодексу України.

Таким чином, однією із підстав виникнення господарського зобовязання є юридично значимі дії субєктів господарювання, наслідком вчинення яких є встановлення, зміна або припинення взаємних прав та обовязків сторін.

За своєю правовою природою дії субєктів правовідносин, які повязані з оплатною передачею-прийняттям товару в силу загальних засад і змісту господарського та цивільного законодавства слід визнати діями, що породжують цивільні права і обовязки аналогічні зобовязанням за договором купівлі-продажу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до відносин, які виникли між сторонами в частині оплатної передачі товару, мають застосовуватись норми глави 54 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини купівлі-продажу.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури №09 від 10.09.2015 платіжним дорученням №1320 від 10.09.2015 позивачем перераховано відповідачу в якості оплати за пшеницю грошові кошти у сумі 70000грн.

Оскільки оплата товару здійснена позивачем до його передання відповідачем, то за змістом ст.693 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою грошові кошти в сумі 70000грн. є попередньою оплатою.

Згідно із ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що сторонами не узгоджено строку (терміну) поставки пшениці, в звязку з чим при визначенні строку (терміну) виконання відповідачем зобовязання з поставки пшениці застосуванню підлягають приписи ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з листа-вимоги №2/12 від 12.05.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути залишок коштів, на які не було здійснено поставку товару, в сумі 8400грн.

Доказів звернення до відповідача з вимогою поставити оплачений товар позивач суду не надав, а тому суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем обовязку по поставці товару на день звернення до господарського суду не настав, в звязку з чим відсутнє прострочення виконання обовязку продавця поставити товар.

За змістом ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк. Таким чином, аналіз наведеної норми закону свідчить, що у покупця право вимагати, зокрема, повернення суми попередньої оплати, виникає лише після прострочення виконання продавцем свого обовязку по передачі товару.

Враховуючи, що позивач не звернувся до відповідача з вимогою поставити оплачений товар, строк виконання відповідачем зобовязання по поставці товару в повному обсязі на час розгляду справи у господарському суді не настав, а тому підстави для повернення суми попередньої оплати за товар відсутні.

Наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2015 не може бути прийнятий судом як доказ наявності у відповідача обовязку повернути суму попередньої оплати, оскільки він не містить посилання на первинні документи, розрахунки по яким звіряються сторонами за даним актом.

Крім того, відповідно до чинного законодавства акт звірки є зведеним обліковим документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, та який фіксує стан розрахунків між сторонами, в той час як наявність чи відсутність зобовязань сторін підтверджується первинними документами договором, накладними, актами приймання-передачі тощо. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження факту проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших юридично значимих дій. В свою чергу, акти звірки взаєморозрахунків не містять істотних умов, які б дозволили визначити зміст та природу прав і обовязків позивача та відповідача, підписання акту не впливає на їх майновий стан, не призводить до змін в суті операції, ніяких прав та обовязків у сторін внаслідок звіряння розрахунків між ними не виникає, тобто функція звірки розрахунків носить суто інформативний характер. За відсутності належних доказів, в розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження факту наявності та суми боргу, одне лише підписання боржником акту звірки взаєморозрахунків не є підставою для стягнення з нього заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскільки позивачем не доведено та за наявними у справі матеріалами судом не встановлено факту прострочення виконання відповідачем обовязку щодо поставки позивачу оплаченого платіжним дорученням №1320 від 10.09.2015 товару, суд приходить до висновку, що права позивача не порушені, в звязку з чим відсутні підстави для судового захисту.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, внаслідок чого у позові має бути відмовлено повністю.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.11, 509, 530, 655, 662, 663, 693 Цивільного кодексу України, ст.1, 22, 32, 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення підписано 18 липня 2016 року.

Суддя Т.Г. Оленич