ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2016 р.Справа № 922/2126/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом Публічне АТ "Павлоградвугілля", м. Павлоград
до ФОП ОСОБА_1, м. Горлівка
про тлумачення умов договору
за участю сторін:

позивача - не з*явився

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про:

- розтлумачити зміст пункт 4.4. Договору поставки № 14-16/470-КП від 25.07.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем;

- визначити, що датою поставки продукції вважається дата, вказана особисто представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником про прийняття продукції в момент передачі продукції. Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.07.2016 року порушено провадження у справі № 922/2126/16 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 18.07.2016 року.

15.07.2016 року відповідач через канцелярію суду надав письмовий відзив на позовну заяву вх. № 23234 який долучений до матеріалів справи.

18.07.2016 року позивач в судове засідання не з*явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, вже після судового засідання канцелярія господарського суду передала клопотання про відкладення розгляду справи у зв*язку з відпусткою представника позивача Селіванова О.А. ( вх.№ 23368).

Присутній у судовому засіданні 18.07.2016 року представник відповідача проти задоволення позову заперечував із підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача - ПАТ" ДТЕК Павлоградвугілля".

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвала суду про порушення провадження у справі від 04.07.2016 року свідчить , що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.07.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши пояснення позивача та заперечення відповідача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 25.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - позивач, покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі-відповідач, постачальник) було укладено договір № 14-16/470-КП ( а.с. 10-16).

Згідно пункту 8.1. договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами. Сторони прийшли до згоди, що в разі належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань , термін дії договору встановлюється до 31.12.2014 року включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до пункту 1.1. договору, сторони погодили, що в порядку та на умовах, передбаченим договором, постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, яка є невід'ємними частинами договору.

Згідно з пунктом 4.1. договору, постачання продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та в строк, узгоджений сторонами у специфікаціях.

У пункті 4.4. договору сторони визначили наступне, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником про приймання продукції ( а.с. 14).

На виконання умов укладеного договору та погоджених сторонами умов поставки згідно специфікацій від 29.08.2014 року та від 01.09.2014 року, постачальник поставив покупцю продукцію на загальну суму 38400,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними ( а.с. 19-20).

Оскільки покупцем вартість отриманої продукції сплачено не було, у зв'язку із чим відповідач звернувся із позовом до господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" заборгованості ( справа за № 904/4150/16.

Як зазначає позивач у позовній заяві , ФОП ОСОБА_1 вважає, строк на здійснення оплати за продукцію слід відраховувати від дня якою оформлена видаткова накладна. На думку позивача, який вважає пункт 4.4 договору, що датою поставки згідно пункту 4.4. договору є дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, виходячи із буквального значення слів та виразів договору, а не датою товаросупровідного документа (видаткової накладної), яка є реквізитом цього документа.

Вищезазначені позивачем обставини свідчать про те, що між позивачем та відповідачем виник спір, у зв'язку із різним тлумаченням пункту 4.4 договору, відносно встановлення дати поставки продукції, що і є причиною виникнення даного спору.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови (статті 637 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 213 цивільного кодексу України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, тільки роз'яснювати вже існуючі умови правочину.

У розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на вищевикладене, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неточностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов, у даному випадку сторони вже приступили до виконання, а саме: поставки продукції у власність покупця.

З положень вищевказаних норм вбачається, що для тлумачення умов правочину необхідна наявність наступних умов:

1. спір між сторонами правочину щодо змісту правочину; 2. невизначеність і незрозумілість буквального значення тексту угоди; 3. зміст угоди не дає можливості встановити справжню волю сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про неможливість тлумачення пункту 4.4. вищезазначеного договору, оскільки у спірному пункті договору відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при його підписанні, що є необхідною умовою для тлумачення правочину, відповідно до вимог статті 213 Цивільного кодексу України.

В той же час, безпосередньо до пункту 4.4 договору № 14-16/470-КП від 25.07.2014 року, який просить розтлумачити позивач, виходячи з буквального значення тексту даного пункту договору та змісту договору в цілому, чітко і зрозуміло визначає погоджену волю сторін щодо дати поставки товару.

Також, судом встановлено, що договір поставки № 14-16/470-КП від 25.07.2014 року, укладений сторонами у відповідності до вимог статей 368, 639 Цивільного кодексу України, зокрема, на момент укладення правочину сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх його істотних умов, договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд бере до уваги, що у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Такої позиції притримується Вищий господарський суд України у справа за №№ 922/5271/15 та 904/6486/15.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 18.07.2016 р.

Суддя Л.С. Лаврова