Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" липня 2016 р. Справа № 906/587/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №08/20206 від 28.12.2015;

від відповідача: ОСОБА_2 - дов. №58 від 19.01.2016;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго"

до Приватного підприємства "КВЖРЕП №8"

про стягнення 6192,96грн

Відповідно до ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні 30.06.2016 оголошувалась перерва до 07.07.2016; в судовому засіданні 07.07.2016 оголошувалась перерва до 14.07.2014.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача матеріальних збитків у сумі 6192,96грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на завдання йому відповідачем матеріальних збитків внаслідок демонтажу останнім 16 засобів обліку електричної енергії типу НІК 2102-04.М2 за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46. Вказує на лист відповідача від 25.09.2015 №1067.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та запереченнях №08/10259 від 06.07.2016 на відзив відповідача. Крім того, подав письмове клопотання №08/10653 від 13.07.2016 про долучення до справи в порядку ст.24 ГПК України іншого відповідача - КП "КВЖРЕП №8". Дане клопотання позивач обґрунтовує припущенням, що житловий будинок за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46 знаходиться на балансі КП "КВЖРЕП №8".

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзивах №675 від 29.06.2016 і №744 від 12.07.2016 на позовну заяву. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю. Проти клопотання позивача про залучення до справи іншого відповідача заперечив.

Розглянувши подане представником позивача клопотання №08/10653 від 13.07.2016 про залучення до справи в порядку ст.24 ГПК України іншого відповідача - КП "КВЖРЕП №8", надавши правову оцінку доводам, викладеним у ньому, суд дійшов до висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Дійсно, ч.1 ст.24 ГПК України передбачено, що господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Тобто, залучення до участі у справі іншого відповідача або залучення до участі у справі як співвідповідачів інших осіб здійснюється господарським судом за клопотанням сторони, а також з власної ініціативи.

Вищий господарський суд України у п.1.3 постанови пленуму №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначив, що ГПК не зобов'язує господарський суд задовольняти клопотання сторони про залучення до участі у справі іншого відповідача. При вирішенні питання про задоволення клопотання щодо залучення до участі у справі іншого відповідача слід виходити з підстав клопотання та їх обґрунтованості.

Як вбачається зі змісту клопотання позивача №08/10653 від 13.07.2016 про долучення до справи в порядку ст.24 ГПК України іншого відповідача - КП "КВЖРЕП №8", позивач обґрунтовує його лише припущенням, що житловий будинок за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46 знаходиться на балансі КП "КВЖРЕП №8".

Тобто, зазначене вище клопотання позивача суд вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, подавши клопотання №08/10653 від 13.07.2016 про долучення до справи іншого відповідача, фактично змінив предмет і підставу позовних вимог щодо наявного у справі відповідача - Приватного підприємства "КВЖРЕП №8", що у відповідності до ч.4 ст.22 ГПК України є недопустимим на даній стадії судового процесу.

Пунктом 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу...

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК) відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 07.07.2016 (а.с. 59), суд перейшов до розгляду справи по суті.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача №08/10653 від 13.07.2016 про залучення до справи в порядку ст.24 ГПК України іншого відповідача - КП "КВЖРЕП №8".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з листа Приватного підприємства "КВЖРЕП №8" (відповідач) №1067 від 25.09.2015 (а.с. 9) та письмової вимоги Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (позивач) №08/18570 від 01.12.2015 (а.с. 10), 19.09.2015 у результаті короткого замикання сталася пожежа у житловому будинку за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46.

Внаслідок пожежі у третьому під'їзді даного будинку були знищені засоби поквартирного обліку електричної енергії в кількості 16 штук та комплектуючі поверхових електрощитів.

Посилаючись на відновлення засобів обліку електричної енергії, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 6192,96грн матеріальних збитків, завданих знищенням 16 засобів обліку електричної енергії.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Під збитками слід розуміти втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

За загальним правилом збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Під поняттям "реальна шкода" розуміються дві групи витрат:

1) витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою. Це може вартість знищеної речі, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням речі (наприклад, вартість втраченого ремонту внаслідок знищення шарового крану стояку водопостачання в квартирі та затоплення квартири) тощо.

2) Витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Тут мається до уваги перш за все вартість ремонту речі, причому як такого, який особа вже зробила та може підтвердити проведені витрати відповідними документами, так і такого, який особа ще має зробити. В останньому випадку його вартість має підтверджуватися відповідними розрахунками, кошторисами тощо. Також під дане визначення підпадають ті грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконання ним зобов'язання перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права.

Варто зазначити, що загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди встановлені ст.1166 ЦК України.

За змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загалом, для відшкодування шкоди за правилами зазначених вище правових норм необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо);

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. При цьому, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (зі змінами і доповненнями);

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Отже, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №5011-71/2684-2012 від 22.01.2013.

При цьому, п.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (зі змінами і доповненнями) визначено, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Так, відповідач в обґрунтування відсутності вини в заподіюванні позивачу шкоди посилається на п.3.3. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 (зі змінами і доповненнями) (далі - Правила користування електричною енергією). Згідно даного пункту відповідальність за збереження і цілісність розрахункових засобів обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про пломбування покладається на власника (користувача) електроустановки або організацію, на території (у приміщенні) якої вони встановлені.

Дійсно, п.3.32. зазначених вище Правил користування електричною енергією передбачено, що при пломбуванні та/або встановленні індикаторів та приладів обліку з вмонтованими індикаторами оформляється акт про пломбування та встановлення індикаторів.

В акті про пломбування та встановлення індикаторів мають бути зазначені: місце встановлення кожної пломби та/або індикаторів, сторона, яка їх встановила, сторона, відповідальна за збереження і цілісність розрахункових засобів обліку електричної енергії та пломб і індикаторів на них.

Акт про пломбування та встановлення індикаторів підписується керівниками або уповноваженими особами сторін, які брали участь у пломбуванні приладу обліку.

Разом з тим, позивачем не надано доказів наявності підписаних повноважними представниками відповідача актів про пломбування спірних 16 засобів обліку електроенергії, і такі в матеріалах справи відсутні.

Судом не приймаються посилання позивача в якості обґрунтування позовних вимог на акти про пломбування, подані до суду 14.07.2016 (а.с. 79, 81, 83, 85, 87, 89, 91, 93, 95, 97, 99, 101, 103, 105, 107, 109), враховуючи наступне.

Дані акти датовані вже 2 4 л и с т о п а д а 2 0 1 5 р о к у. При цьому, як судом зазначалося вище, спірні 16 засобів обліку електроенергії були знищені внаслідок пожежі у третьому під'їзді житлового будинку за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46 - 1 9 в е р е с н я 2 0 1 5 р о к у. Тобто, подані позивачем акти про пломбування підтверджують факт встановлення нових засобів обліку електричної енергії.

Слід зауважити, що у цих ж актах про пломбування від 24.11.2015 вказано, що при обстеженні були присутні та на відповідальне зберігання цілісні й неушкоджені розрахункові засоби обліку і пломби (індикатори) прийняли відповідні споживачі (представники споживачів). При цьому, споживачами (представниками споживача) у даних актах зазначено відповідних фізичних осіб-громадян, а не відповідача.

Судом також критично оцінюється посилання позивача в якості обґрунтування позовних вимог на Правила користування електричною енергією для населення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 (зі змінами і доповненнями) (далі - Правила користування електричною енергією для населення), з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 зазначених Правил користування електричною енергією для населення ці Правила регулюють відносини між г р о м а д я н а м и (далі - споживачі електричної енергії) та е н е р г о п о с т а ч а л ь н и к а м и.

За змістом п.3 Правил користування електричною енергією для населення споживання електричної енергії здійснюється на підставі д о г о в о р у про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки.

Тобто, зазначений підзаконний нормативно-правовий документ регламентує саме д о г о в і р н і правовідносини між споживачами (громадянами) і енергопостачальником.

Разом з тим, варто зазначити, що стаття 1166 ЦК України, на яку позивач посилається як на правову підставу позовних вимог, поширює свою правову дію на позадоговірні (деліктні) правовідносини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач станом на день пошкодження внаслідок пожежі 16 засобів обліку електроенергії, і такі в матеріалах справи відсутні за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46, був відповідальним за збереження і цілісність даних розрахункових засобів обліку електричної енергії. Тобто, вина останнього в пошкодженні вказаних засобів обліку електричної енергії відсутня.

Окрім того, варто зауважити, що за змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана м а й н у фізичної або ю р и д и ч н о ї о с о б и, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, доказів належності спірних 16 засобів обліку електроенергії на праві власності чи на підставі будь-якого іншого речового права позивачу останнім не надано, і такі в матеріалах справи відсутні. Тобто, суд вважає, що у позивача взагалі немає достатніх правових підстав висувати вимогу до відповідача про відшкодування матеріальних збитків по відновленню 16 засобів обліку електричної енергії, які були знищені внаслідок пожежі у третьому під'їзді житлового будинку за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 46.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст.33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач не зміг належними та допустимими доказам обґрунтувати правомірність заявлених у позовній заяві вимог, натомість, доводи відповідача щодо спростування тверджень позивача суд вважає переконливими.

З огляду на встановлені судом в процесі розгляду спору обставини та досліджені подані учасниками процесу на обґрунтування своїх позицій докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.07.16

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу - наручно

3 - відповідачу - наручно