ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016 року Справа № 904/9261/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Березкіна О.В.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №1 від 12.01.2016р., представник

від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність №37 від 26.01.2016р., представник

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016р. у справі №904/9261/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект", м.Дніпропетровськ

до відповідача-1: Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м.Херсон

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД", м.Дніпропетровськ

про стягнення 226619,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016р. у справі №904/9261/15 (суддя Ніколенко М.О.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" 132799,93 грн. - основної заборгованості, 6377,21 грн. - трьох процентів річних, 81885,04 грн. - втрат від інфляції, 3300,93 грн. судового збору.

Припинено провадження до Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в частині 1000,00 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" 1000,00 грн. - основної заборгованості та 98,36 грн. - судового збору.

Припинено провадження до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" в частині 1000,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем-1 належним чином своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу №11 від 23.01.2014р. в частині своєчасної оплати товару, а відповідачем-2 своїх зобов'язань за договором поруки, відповідно до якого останній виступає Поручителем перед Кредитором (позивач) і солідарно відповідає за виконання Боржником (відповідачем-1) своїх зобов'язань. При прийнятті рішення суд першої інстанції керувався, зокрема, нормами статей 11, 525, 526, 530, 543, 553, 554, 611, 612, 625, 629, 712 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідач-1 (ДП "Херсонський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"), не погодившись з означеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016р. у справі №904/9261/15 та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так відповідач-1 вважає, що судом порушено норми ст.ст. 42 , 43 , 741 ГПК України щодо права сторони на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалами від 20.01.2016р, 04.02.2016р. та 15.02.2016р. судом відхилені клопотання відповідача про проведення засідання в режимі відеоконференції з підстав необґрунтованості причин необхідності в проведенні судових засідань в такому режимі, проте ст. 741 ГПК України не вимагає від сторін зазначити в клопотанні причини, які зумовлюють таку необхідність.

Також відповідач-1 вказує на те, що судом не взято до уваги пункти 5.4., 5.5. укладеного договору, яким сторони встановили обов'язок Постачальника після здійснення поставки передати відповідні документи, що є підтвердженням поставки товару та є підставою для виникнення обов'язку з оплати товару. Такі документи в матеріалах справи відсутні. Крім того, скаржник вважає, що необхідною умовою оплати товару є також рахунок-фактура на оплату робіт згідно умов п. 4.1. договору. Відсутність рахунку і доказів його направлення відповідачу в порядку п. 11.8. договору, за твердженням відповідача-1, свідчить про передчасність заявлених позивачем позовних вимог.

У судовому засіданні 13.07.2016р. представник відповідача-1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач (ТОВ ВТП "Будкомплект") письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав. Представник позивача в судовому засіданні заперечував на задоволенні апеляційної скарги відповідача-1 з посиланням на наявні в матеріалах справи письмові пояснення щодо обставин виконання спірного договору. Наголошував на вручення повноважному представнику відповідачу усіх передбачених умовами договору поставки документів в момент передачі товару, але без фіксування цього факту. Посилався також на отримання відповідачем-1 від позивача відповідних податкових накладних для відображення цих господарських операцій в податковій та фінансовій звітності, що, на думку представника позивача, додатково підтверджує факт виникнення у відповідача-1 господарських зобовязань перед позивачем з оплати товару.

Відповідач-2 (ТОВ "ТПП ТД") відзив на апеляційну скаргу не надав. Представник відповідача-2 в судове засідання не зявився.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, між Дочірнім підприємством "Херсонський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" (Постачальник) був укладений Договір №11 від 23.01.2014р., за п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця відсів та щебінь (товар), окремими партіями згідно заявок Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити наступний товар.

Найменування товару: відсів та щебінь в асортименті. Асортимент, орієнтовна кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю товару без урахування витрат на перевезення на дату укладання договору, визначаються у специфікації, яка є Додатком №1 до цього Договору. Остаточна кількість товару складається з поставки всіх партій товару на підставі видаткових накладних (п. 1.2. Договору).

Сторонами передбачено в п. 1.3. Договору, що обсяги придбання товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансового стану Покупця. Зазначена в п. 1.2. договору кількість товару є орієнтовною, остаточна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором складається з поставки всіх партій товару на підставі видаткових накладних. Покупець на свій розсуд, керуючись власними господарськими потребами визначає загальну кількість заявок на поставку товару та відповідно загальну кількість товару, що підлягає поставці відповідно до умов цього договору та не зобов'язаний замовляти товар на всю суму, визначену сторонами як ціна договору.

Згідно п. 3.1. Договору та специфікації до нього ціна договору становить 2862780,00 грн. Остаточна вартість товару за цим договором складається із вартості кожної партії товару, поставленої в межах строку дії цього договору.

Пунктом 4.1. Договору сторони узгодили, що розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок Постачальника вказаний у даному договорі на підставі рахунку - фактури (рахунку), протягом 90 банківських днів після отримання товару та виконання п. 5.4. Договору. При затримці виконання п. 5.4. Договору, відлік строку оплати за товар розпочинається з дати отримання відповідних документів.

За умовами п. 5.4. Договору після здійснення поставки Постачальник зобов'язаний передати Замовнику наступні документи: податкову накладну, видаткову накладну, рахунок-фактуру (рахунок), залізничну накладну (за наявності), акт навантаження (вивантаження) судна (за наявності), сертифікат або паспорт якості або інші документи підтверджуючі якість товару відповідно до законодавства. У разі ненадання зазначених цим пунктом договору документів, товар вважається не поставленим, що унеможливлює експлуатацію товару.

01.02.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю виробниче - транспортне підприємство "Будкомплект" (Кредитор) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" (Поручитель) був укладений договір поруки, згідно якого Поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед Кредитором на суму не більше 2000,00 грн. за виконання зобов'язань Боржника - Дочірнє підприємство "Херсонський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", відносно оплати вартості товару поставленого Кредитором Боржнику в рамках виконання договору №11 від 23.01.2014р.

Відповідно до п. 3.1. Договору Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за виконання зобов'язань в частині оплати вартості товару за основним договором.

Місцевим господарським судом встановлено та матеріалами справи підтверджено поставку відповідачу-1 щебня 3х10 у кількості 694 т. на загальну суму 133799,93 грн. Товар прийнятий відповідачем без зауважень і заперечень, про що свідчить підпис представника на видаткових накладних №1 від 24.02.2014р., №2 від 24.02.2014р. та №3 від 24.02.2014р. Отримання товару не заперечується відповідачем-1.

Відповідач-1 не оплатив поставлений товар, у зв'язку з чим позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив господарський суд стягнути з відповідача-1 суму 133799,93 грн. заборгованості, 6378,40 грн. - трьох процентів річних та 84441,13 грн. - інфляційних втрат, а з відповідача-2 - суму 2000,00 грн. на виконання договору поруки.

Оскільки спірні правовідносини виникли із договору поставки, то такі відносини підлягають врегулюванню насамперед за нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що визначають порядок виконання договорів поставки та купівлі-продажу, а також забезпечення зобов'язань.

Згідно частин 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Обов'язком Покупця згідно п. 6.1.1. договору є своєчасна та в повному обсязі оплата за поставлений товар. Проте, відповідач-1, посилаючись на пункти 4.1., 5.4., 5.5. Договору, вважає, що строк оплати товару за договором не настав.

Відтак, основною причиною спору є питання наявності у відповідачів обов'язку сплатити позивачеві повну вартість отриманого товару та додаткових нарахувань у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання за наявності у відповідача-1 заперечень щодо неотримання повного пакету документів на товар, відповідно до умов пунктів 5.4. та 5.5. зазначеного договору поставки, а саме рахунків-фактур (рахунків).

Згідно ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Сторонами встановлено у п. 5.5. договору поставки, що датою поставки товару вважається дата отримання Покупцем та оформлення уповноваженими представниками сторін, у встановленому чинним законодавством порядку, видаткових накладних. Обов'язок з поставки є виконаним в момент передачі товару та надання документів, зазначених в п. 5.4. договору, відповідно до п. 11.8.

Так, відповідно до п. 11.8. Договору, якщо Сторони не встановлять іншого, будь-які повідомлення (додаткові угоди, заявки, специфікації та інші документи, визначені в п. 5.4. цього Договору), що надсилаються ними одна одній, повинні бути складені у письмовій формі українською мовою і повинні передаватися особисто уповноваженими представниками Сторін, факсимільним зв'язком, електронною поштою, кур'єром або рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною нижче (або за такою іншою адресою, яка може бути визначена з цією метою в окремому письмовому повідомленні). Повідомлення вважаються дійсним з моменту їх отримання адресатом. Повідомлення вважається одержаним: 1) при передачі уповноваженими представниками Сторін з моменту фактичної передачі такого повідомлення уповноваженому представнику іншої сторони; 2) при передачі факсимільним зв'язком або електронною поштою з моменту фактичної передачі такого повідомлення іншій стороні, яка протягом 24 годин тим же зв'язком надсилає лист підтвердження про отримання повідомлення із зазначенням його реєстраційного номера та дати; 3) при доставці кур'єром або рекомендованим поштовим відправленням з того моменту, як адресат або уповноважений агент розписався в прийнятті.

Матеріали справи дійсно не містять доказів передачі всіх документів до товару, визначених п. 5.4. договору, а саме рахунку-фактури (рахунку) на його оплату. В той же час, колегія суддів звертає увагу на п. 5.6. Договору, яким сторони узгодили, що товар вважається поставленим та право власності на такий товар переходить до Покупця з моменту передачі товару, який вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем на підставі підписаних сторонами видаткових накладних. Наявність підписаних відповідачем-1 видаткових накладних свідчить про виконання позивачем обов'язку з поставки товару і переходу права власності на товар до відповідача-1.

Накладна - в комерційній практиці супровідний документ, що надається продавцем покупцеві і вміщує перелік товарів, їх кількість і ціну, за якою вони будуть поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання і відомості про відправника і одержувача. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку зі здійснення розрахунків за отриманий товар.

Частина 6 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Покупець, як вбачається з п. 6.2.1. Договору, має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов'язань Постачальником або недотримання положень договору, повідомивши про це його у строк 10 днів до дати розірвання договору.

Однак доказів про вчинення будь-яких дій, направлених на витребування документів, наведених у п. 5.4. договору, або направлених на відмову від договору та повернення товару, відповідач-1 суду не надав.

Не містять матеріали справи і доказів про вчинення відповідачем-1 дій з повідомлення позивача про притримання ним виконання своїх грошових зобов'язань у зв'язку з неотримання усіх передбачених умовами договору документів на товар.

За вказаних обставин, щодо відсутності в матеріалах справи рахунок-фактура рахунків колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рахунок, як розрахунково-платіжний документ не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити товар.

Досліджуючи твердження позивача про вручення повноважною особою позивача повноважній особі відповідача необхідних рахунків в момент передачі товару разом із іншою документацією (видатковими накладними та податковими накладними), колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до умов п. 11.8 Договору сторони передбачали можливість передачі документів через уповноважених представників без будь-якого додаткового підтвердження (фіксації) цього факту.

Зі своєї сторони відповідач-1, у разі дійсного не отримання ним передбачених умовами зазначеного Договору рахунків, не позбавлений права вимагати від позивача виконання ним цього обов'язку. При цьому не виконання позивачем такого обов'язку за встановлених вище обставин, які свідчать про отримання та не повернення покупцем товару його постачальнику, - не є підставою для відтермінування оплати цього товару.

Таким чином, відповідно до умов п.4.1. Договору останній строк сплати за поставлений товар сплив 08.07.2014р.

За наведених обставин і положень чинного законодавства позовні вимоги позивача до відповідача-1 про стягнення основного боргу, який на час звернення до суду (22.10.2015р.) становив суму 133799,93 грн. - є обґрунтованими.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки матеріалами даної справи підтверджено, що мало місце несвоєчасне виконання відповідачем-1 грошових зобов'язань за договором, суд першої інстанції, перевіривши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат і трьох процентів річних, правомірно визнав такими, що є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних та втрат від інфляції: в сумі 6377,21 грн. 3% річних за період з 09.07.2014р. по 09.02.2016р. та в сумі 81885,04 грн. втрат від інфляції за період з серпня 2014 року по січень 2016 року, а решта цих нарахувань правильно визнана місцевим господарським судом необґрунтованими внаслідок допущених позивачем арифметичних помилок, що й стало підставою для часткового задоволення цих вимог судом першої інстанції.

Погоджується суд апеляційної інстанції і щодо часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог до відповідача-2.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Приписами ст. 554 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки відповідачем-1 порушено зобов'язання за договором №11 від 23.01.2014р., то у позивача, згідно з договором поруки від 01.02.2014р., виникло право висунути вимоги щодо задоволення виконання зобов'язання за основним Договором до відповідача-2.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поруки відповідачем-2 платіжним дорученням №7 від 06.11.2015р., тобто після порушення провадження у даній справі, сплачено 1000,00 грн., що є частковою оплатою за договором поруки. За наведених обставин господарським судом правильно визначено, що позовні вимоги до відповідача-2 підлягають припиненню за п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України в частині позовних вимог на суму 1000,00 грн. основної заборгованості.

Добровільна сплата відповідачем-2, як поручителем, позивачу суми 1000,00 грн. основного боргу, водночас є підставою для припинення цих зобов'язань відповідача-1, а відтак для зменшення розміру заборгованості останнього перед позивачем на цю ж суму.

Отже, на час вирішення судом даного спору у відповідача-1 є невиконаними грошові зобовязання перед позивачем на суму 132799,93 грн. основного боргу, 6377,21 грн. 3% річних, 81885,04 грн. втрат від інфляції, а у відповідача-2 є невиконаним грошове зобовязання на суму 1000,00 грн. основного боргу, яке є його солідарним обовязком у складі загальної суми основного боргу.

Однак задовольняючи такі вимоги позивача, місцевий господарський суд припустився помилки у висновку щодо порядку примусового виконання відповідачами таких зобовязань, який визначено у резолютивній частині оскарженого судового рішення, що є підставою для зміни цього рішення за приписами п. 3 ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів відповідача-1 про порушення судом першої інстанції під час розгляду даної справи її підсудності, то колегія суддів доходить висновку, що вони вірно були відхилені місцевим господарським судом.

Згідно ч. 3 ст. 15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав позовну заяву до господарського суду Дніпропетровської області, тобто за місцезнаходженням відповідача-2 (Поручителя).

Спір, що є предметом даного розгляду, пов'язаний з виконанням різних за своєю правовою природою господарських договорів, укладених між позивачем окремо з кожним відповідачем. При цьому, позовні вимоги до відповідача-2, які виникли з договору поруки, мають похідний характер від основних позовних вимог до відповідача-1, які виникли з договору поставки.

Застосування альтернативної підсудності не залежить від того чи мають позовні вимоги до декількох відповідачів основний чи похідний характер, або чи є позовні вимоги взаємопов'язаними.

Крім того, у переліку господарських справ, які підлягають розгляду за правилом виключної підсудності за ст. 16 ГПК України, відсутні вказівки щодо обов'язковості визначення підсудності за вимогами до того відповідача, які випливають з основного зобов'язання.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до ст. 17 ГПК України в будь-якому випадку справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому господарському суду.

Таким чином, дана справа розглянута господарським судом Дніпропетровської області з дотриманням правил територіальної підсудності.

Колегія суддів не може прийняти в якості підстав скасування рішення суду першої інстанції й посилання відповідача-1 на порушення судом норм процесуального права, зокрема ст.741 ГПК України щодо участі сторін у судовому засіданні в режимі відеоконференції та відмови суду у проведенні судових засідань в режимі відеоконференції.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2015р. справа була прийнята до провадження суддею Ніколенко М.О. та призначена до розгляду на 20.01.2016р. (а.с. 113).

Електронною поштою 18.01.2016р. представником відповідача-1 до господарського суду було подано заяву про забезпечення проведення судового засідання, призначеного на 20.01.2016р. в режимі відеоконференції (а.с. 116-117).

За вимогами ч. 2 і ч. 3 ст. 741 ГПК України таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь. Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання.

Отже, враховуючи приписи наведеної статті клопотання повинно було бути подано стороною не пізніше 13.01.2016р. Подання клопотання з порушенням визначених строків унеможливлювало його задоволення господарським судом. Суд був позбавлений можливості провести необхідні процесуальні дії для організації судового засідання в режимі відеоконференції.

Щодо подальших клопотань відповідача-1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції від 28.01.2016р. (а.с. 136) та від 10.02.2016р. (а.с. 151), то з урахуванням ст. 741 ГПК України та ухвал суду про відкладення розгляду справи від 20.01.2016р. і від 10.02.2016р. вони були подані своєчасно. Зазначені клопотання були розглянуті судом першої інстанції, однак місцевий господарський суд ухвалами від 04.02.2016р. (а.с. 140) та від 15.02.2016р. (а.с. 158) відмовив у задоволенні клопотань, у зв'язку з відсутністю обґрунтування причин необхідності в проведенні судового засідання у режимі відеоконференції. Вказані ухвали місцевого господарського суду надсилались відповідачу-1, про що свідчать відповідні відмітки служби діловодства суду на їх зворотному боці та відповідні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зі змісту ст. 741 ГПК України вбачається, що прийняття ухвали судом про участь учасника судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції є його правом, а не обов'язком.

Зазначена стаття дійсно не містить вимог щодо обґрунтування стороною такого клопотання, але в той же час колегія суддів вважає необхідним зазначити про те, що участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції є винятковим випадком, коли сторона спору з об'єктивних причин не може бути присутньою в судовому засіданні, а її присутність необхідна для з'ясування всіх обставин справи. Рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції приймається судом з огляду на обставини і складність справи, а також з огляду на необхідність у наданні стороною документів, які потрібні для вирішення спору по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, від відповідача-1 окрім відзиву на позовну заяву, який був наданий стороною, судом не вимагалось інших додаткових доказів у справі.

До того ж, згідно ст. 22 ГПК України сторона не позбавлена можливості подавати докази, заявляти клопотання, давати пояснення, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу і у письмовому вигляді. Таке право було реалізоване відповідачем-1 у даній справі без перешкод.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, тому передбачених статтею 104 ГПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскарженого у даній справі судового рішення немає. Однак, враховуючи на встановлену судом апеляційної інстанції невідповідність окремих висновків суду першої інстанції обставинам справи, з підстав встановлених п. 3 ч.1 ст. 104 ГПК України, оскаржене рішення підлягає зміні в частині, яка визначає порядок виконання відповідачами своїх зобовязань перед позивачем.

За приписами п. 10 ч. 2 ст. 105 ГПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, в якій має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальний розмір позовних вимог позивача, що були задоволені судом складає суму 221062,18 грн. Таким чином, пропорційно розміру задоволених позовних вимог за рахунок відповідачів позивачеві, відповідно до ставок, встановлених ст. 2 Закону України "Про судовий збір", підлягає відшкодуванню судовий збір в сумі 3315,93 грн. (221062,18 х1,5%/100%=3315,93 грн.).

Відповідно до розяснень, які надані господарським судам в абзаці 3 підпункту 4.1. пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України", якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача у даній справі мають майновий характер та підлягають частковому задоволенню солідарно за рахунок двох відповідачів, колегія суддів вважає, що означені судові витрати підлягають розподіленню між відповідачами порівну.

Щодо судових витрат, які були понесені відповідачем-1 у зв'язку із апеляційним оскарженням, то, зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, згідно ст. 49 ГПК України, витрати на судовий збір у сумі 3631,02 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104 ч.1 п.3, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016р. у справі №904/9261/15 змінити:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" суму 131799,93 грн. основного боргу, 6377,21 грн. - 3% річних, 81885,04 грн. - втрат від інфляції, 1657,97 грн. судового збору.

Стягнути солідарно з Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" суму 1000,00 грн. - основного боргу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" суму 1657,96 грн. судового збору.

Припинити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство "Будкомплект" до Дочірнього підприємства "Херсонський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислове підприємство ТД" в частині 1000,00 грн. основного боргу.

В решті позову відмовити.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 14.07.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.В. Березкіна