КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа№ 911/3880/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

на рішення Господарського суду Київської області

від 24.02.2016

у справі №911/3880/15 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»,

до Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Національний банк України,

2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

про стягнення 729 050,39 доларів США,

за участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко М.Г. - представник (довіреність №11 від 01.04.2016);

від відповідача: Биков О.І. - представник (довіреність № 5 від 11.01.2016);

від третьої особи 1: Добролюбов В.І. - представник (довіреність №18-0009/39478 від 06.05.2016);

від третьої особи 2: Сотнікова І.В. - представник (довіреність №27-27942/16 від 22.06.2016);

від третьої особи 3: не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (надалі - ПАТ «Український професійний банк», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» (надалі - ПрАТ «Банкомзв'язок», відповідач) про стягнення 729 050,39 доларів США заборгованості, зумовленої неналежним виконанням відповідачем договору про відкриття кредитної лінії від 11.06.2013 №732/5.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.09.2015 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (надалі - третя особа 3).

Ухвалами Господарського суду Київської області від 02.12.2015 та від 27.01.2016 було залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний банк України (надалі - третя особа 1) та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - тертя особа 2).

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.02.2016 у справі №911/3880/15 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.05.2016 у складі головуючий суддя: Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 08.06.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016 заяву колегії судді у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Іоннікова І.В., про самовідвід у справі № 911/3880/15 задоволено.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2016, у зв'язку із самовідводом вищезазначеного складу колегії суддів призначено повторний автоматизований розподіл справи, на підставі якого справа № 911/3880/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 справу №911/3880/15 прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів, розгляд справи призначено на 29.06.2016.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів справа №911/3880/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я. та ухвалою від 29.06.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження у вказаному складі суду.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні 29.06.2016 представники скаржника, третіх осіб 1, 2 підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Третя особа 3 свого уповноваженого представника у судове засідання не направила, про відкладення розгляду справи клопотань не заявляла, про дату, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі відповідного поштового відправлення.

Вислухавши думку представників сторін та третіх осіб 1, 2 щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника третьої особи 3 судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, за відсутності зазначеного учасника судового процесу.

29.06.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.06.2013 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (в тексті договору - банк) та Приватним акціонерним товариством «Банкомзв'язок» (в тексті договору - позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії №732/5 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну кредитну лінію у розмірі 1 000 000,00 доларів США з правом конвертації іноземної валюти в національну валюту та 0,00 грн терміном до „05" січня 2017 року, на поповнення обігових коштів та погашення кредитної заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №339/5 від 25.11.2010 (пункт 1.1. договору).

Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з червня 2013 року, в сумі 20 000, 00 дол. США, остаточне погашення кредитної заборгованості в сумі 140 000, 00 дол. США здійснюється не пізніше „05" січня 2017 року.

Згідно з умовами пункту 1.4. кредитного договору плата за користування одержаними кредитними ресурсами в доларах США встановлюється в розмірі 14 % річних.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору позичальник зобов'язується повернути одержані кредитні ресурси в строк у відповідності до пункту 1.1. цього договору та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих процентів, відповідно до встановлених строків.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов цього договору, несвоєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за його використання, встановлення банком факту нецільового використання кредиту, ненадання в строк більше, ніж 60 днів після дати, вказаної у п. 4.3. цього договору, документів, вказаних у зазначеному пункті, а також у випадку виникнення обставин, які ставлять під сумнів повернення позичальником отриманого кредиту, відсутності заставленого майна або загрози його втрати, неналежного та недостатнього забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право достроково стягнути отримані позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання та штрафні санкції за договором.

Пунктами 7.1.-7.2. кредитного договору передбачено, що нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюються щомісячно та одночасно з остаточним погашенням кредитної заборгованості за цією кредитною лінією, але не пізніше „05" січня 2017 року. Проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитною лінією.

Сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюється позичальником щомісячно в період з 25 числа по останній робочий день місяця та одночасно з остаточним погашенням кредитної заборгованості за цією кредитною лінією, але не пізніше „05" січня 2017 року, на рахунок нарахованих процентів № 0732 в банку. При цьому сплаті підлягають проценти, які нараховані на 25 число місяця включно; сплата процентів, які нараховані за період з 26 числа по останній календарний день місяця здійснюється в наступний період сплати процентів.

При розрахунку процентів за користування кредитними ресурсами приймається метод „факт/факт", при якому до розрахунку приймається фактична кількість днів у місяці та у році.

При розрахунку процентів враховується перший день користування кредитними ресурсами та не враховується останній день користування кредитними ресурсами (день погашення позичкової заборгованості).

Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до „05" січня 2017 року, а в частині невиконаних зобов'язань позичальника - до повного та належного їх виконання (пункт 9.1. кредитного договору).

В подальшому 13.06.2013 між ПАТ «Український професійний банк» та ПрАТ «Банкомзв'язок» був підписаний додатковий договір до договору про відкриття кредитної лінії, згідно з умовами якого сторони дійшли згоди викласти пункт 1.1. договору у наступній редакції: «Банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну кредитну лінію у розмірі 1 625 000, 00 дол. США з правом конвертації іноземної валюти в національну валюту та 0, 00 грн терміном до „05" січня 2017 року, на поповнення обігових коштів та погашення кредитної заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 339/5 від 25.11.2010. Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з липня 2013 року, в сумі 20 000, 00 дол. США, остаточне погашення кредитної заборгованості в сумі 785 000, 00 дол. США здійснюється не пізніше 05.01.2017.

Того ж дня, 13.06.2013, на виконання вищевказаних умов позивач надав відповідачеві грошові кошти в межах кредитного ліміту у розмірі 1 625 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 17321617 (#17321617) (т. 1, а.с.11 ).

Підписанням додаткового договору від 12.11.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №732/5 сторони дійшли згоди викласти пункт 1.4. у наступній редакції: «Плата за користування одержаними кредитними ресурсами в доларах США з 01.12.2013 встановлюється в розмірі 13, 5 % річних».

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

В силу положень статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що в порушення умов договору відповідач лише частково виконав свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим в останнього наявна заборгованість по строковому кредиту - 695 125,35 дол. США, заборгованість по строкових процентах - 7 970,14 дол. США, заборгованість по прострочених процентах - 23 396,22 дол. США, заборгованість по пені - 2 558,68 дол. США, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 26.08.2015 та відповідними виписками по особовому рахунку відповідача, наявними у матеріалах справи.

Заявлені вимоги відповідач не визнав та пояснив, що на час виникнення спору у нього не існує заборгованості перед позивачем у зв'язку з погашенням такої за рахунок поручителя, а тому кредитний договір є таким, що припинив свою дію.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 27.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» (в тексті договору -банк), ПрАТ «Банкомзв'язок» (в тексті договору - позичальник) та ОСОБА_2 (в тексті договору - поручитель) було укладено договір поруки №732/5-1, відповідно до пункту 1.2. якого поручитель бере на себе зобов'язання в повному обсязі відповідати перед банком як солідарний боржник за договором про відкриття кредитної лінії №732/5 від 11.06.2013.

Сторони вищезазначеного договору в пункті 1.1. відобразили, що станом на 27.05.2015 кредитна заборгованість становить 695 125, 35 доларів США.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки у разі повного або часткового невиконання позичальником/поручителем зобов'язань за кредитним договором в передбачені кредитним договором строки, банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя.

Згідно пункту 3.1. договір поруки набуває чинності з 27 травня 2015 року та діє до 05 січня 2017 року, але у будь-якому випадку до повного виконання позичальником та/або поручителем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором та всіма додатковими договорами до нього.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (стаття 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 554 ЦК Україна у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 27.05.2015 загальна заборгованість за кредитом та нарахованими відсотками за користування кредитом відповідача перед позивачем за договором становила 703 095,48 доларів США, з яких 695 125,35 доларів США - заборгованість по кредиту та 7 970, 13 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом.

27.05.2015 третьою особою-3 у справі, поручителем за спірним кредитним договором - ОСОБА_2, були виконані зобов'язання по поверненню кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом та перераховано позивачеві грошові кошти у загальному розмірі 703 095, 48 доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті від 27.05.2015 №1, від 27.05.2015 №2 (т.1,а.с.35-36), після чого позивач надав ПрАТ «Банкомзв'язок» довідку від 28.05.2015 №11/5-02/500, якою підтвердив факт погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі та припинення його дії.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 вказаного Кодексу передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на погашення поручителем заборгованості за кредитним договором №732/5 від 11.06.2013, місцевий суд дійшов висновку, що зобов'язання відповідача перед позивачем по поверненню кредиту та нарахованих відсотків на загальну суму 703 095,48 доларів США є припиненими, відтак права та інтереси останнього не порушені, а підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись з таким рішенням, апелянт вказав, що постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі цієї постанови Правління НБУ рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.05.2015 №107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» з 29.05.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ «Український професійний банк» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

У серпні 2015 року позивач звернувся до ПАТ «Банкомзв'язок» та ОСОБА_2 з листами № 01-10/3775 від 06.08.2015 та № 01-10/3803 від 07.08.2015 відповідно, якими повідомив їх про нікчемність правочинів, а саме договору поруки № 732/5-1, укладеного 27.05.2015 між ПАТ „Український професійний банк, ПРАТ „Банкомзв'язок» та ОСОБА_2; додаткового договору про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013, укладеного 27.05.2015 р. між ПАТ „Український професійний банк та ПрАТ „Банкомзв'язок»; договору про розірвання договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013, укладеного 27.05.2015 між ПАТ „Український професійний банк та ПрАТ „Банкомзв'язок»; всіх документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, пов'язаних із укладанням договору поруки № 732/5-1 від 27.05.2015 та погашенням ОСОБА_2 заборгованості ПрАТ «Банкомзв'язок» по договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013.

Доводи апелянта про те, що укладені в забезпечення кредитних зобов'язань відповідача договори поруки є нікчемними в силу положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відхиляються колегією суддів як безпідставні, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з частиною 3 статті 38 вказаного Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України „Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Проаналізувавши наведені приписи Закону, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку укладення банком договору поруки, за яким банк приймає на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог в порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій на підставі Закону України «Про банки і банківську діяльність», натомість, в даному випадку при укладенні договору поруки у позивача не виникало такого зобов'язання, позивач згідно цих договорів виступав як кредитор, а не як поручитель чи боржник, відтак суд апеляційної інстанції поділяє позицію суду першої інстанції про те, що позивач не довів відповідності договору поруки №732/5 від 27.05.2015 критеріям, наведеним в частині 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що судом першої інстанції не було враховано доводи позивача та не було досліджено договору застави майнових прав від 24.03.2014 №19/ЗМП, укладеного між ПАТ «Український професійний банк» та Національним банком України, відповідно до умов якого позивачем було передано в заставу майнові права за кредитними договорами, укладеними між позивачем та юридичними особами, умовами якого було встановлено низку обмежень щодо кредитного договору та договорів забезпечення до нього, зокрема, згідно пункту 3.4.5 договору заставодавець був зобов'язаний не відчужувати передані в заставу майнові права в будь-яких спосіб, не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб та не вносити змін до кредитних договорів та забезпечуваних договорів без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя (пункти 2.1., 3.4.2., 3.4.5. договору застави).

Як стверджує апелянт, договір поруки №732/5 від 27.05.2015 був укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2 без отримання письмового погодження Національного банку України, внаслідок чого до кредитного договору були внесені зміни щодо його забезпечення. З урахуванням зазначеного, на думку позивача, укладення такого договору є незаконним.

Колегія суддів вважає, що дана обставина не вплинула на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, оскільки за договором поруки №732/5 від 27.05.2015 третя особа-3 ОСОБА_2 поручився перед позивачем за виконання відповідачем як боржником свого обов'язку, прийнявши тим самим на себе відповідальність за порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором.

Отже, укладення означеного договору не тягне за собою наслідків у вигляді обтяження переданих в заставу майнових прав іншими зобов'язаннями, відчуження таких майнових прав або внесення змін до кредитного договору.

Також у скарзі апелянт наголосив на тому, що гроші на його рахунок від поручителя за договором не надходили, оскільки відповідні платежі не здійснювались через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України. Вказаним було порушено заборону, встановлену постановою Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого контролю за діяльністю банку», відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України.

Пунктом 3.1. кредитного договору встановлено, що банк зобов'язується відкрити позичковий рахунок у гривні та доларах США №0732 та перераховувати грошові кошти на поточний рахунок позичальника № у ПАТ «Український професійний банк».

В свою чергу позичальник зобов'язується повернути одержані кредитні ресурси та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих процентів (пункт 4.1. кредитного договору).

З матеріалів справи вбачається, що поручителем здійснено погашення кредитної заборгованості на банківський рахунок позивача, зазначений у договорі, що відповідає вимозі статті 629 ЦК України, а тому твердження апелянта про ненадходження відповідних платежів є необґрунтованими.

Разом з тим, судова колегія відхиляє апеляційні доводи позивача стосовно того, що у зв'язку з виконанням зобов'язань за договором поруки №732/5 від 27.05.2015, ОСОБА_2 отримав певні переваги над іншими кредиторами позивача.

Так, відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід прав кредитора у зобов'язанні до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою, визначений імперативно, а тому не співвідноситься з положеннями пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким визначено таку умову нікчемності правочину, як надання кредитору переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

До того ж, права поручителя, визначені статтею 556 ЦК України не є перевагами (пільгами) в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи що за період дії договорів про відкриття кредитної лінії та поруки, до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, на їх виконання ОСОБА_2 було виконано зобов'язання по поверненню кредитної заборгованості та заборгованості по нарахованим відсоткам за користування коштами, наданими за договором про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 та перераховано позивачеві грошові кошти на загальну суму 703 095,48 доларів США і відповідно до статей 598, 599 ЦК України зобов'язання відповідача перед позивачем по поверненню кредиту та нарахованих відсотків на вказану вище суму припинились шляхом їх належного виконання, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 695 123, 35 доларів США основної заборгованості по кредиту, 31 366, 36 доларів США основної заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом є такими, що не підлягають задоволенню в цій частині.

Крім основної заборгованості за кредитом, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язань позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 02.06.2015 по 26.08.2015, розмір якої згідно розрахунку, доданого до позовної заяви, складає 2 558,68 доларів США.

Згідно положень статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до пункту 8.1. договору про відкриття кредитної лінії за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник на вимогу банку сплачує баку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку №639769433. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості, і до дати повного її погашення.

Оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_2 27.05.2015 виконав зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі шляхом перерахування позивачеві грошових коштів у розмірі 703 095, 48 доларів США, нарахування позивачем пені за період 02.06.2015 по 26.08.2015, після припинення зобов'язання, є безпідставним, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині та відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2016 у справі №911/3880/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України має бути покладений на апелянта.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи скаргу, скаржником одночасно було подано клопотання про його звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.05.2016 Публічному акціонерному товариству «Український професійний банк» було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2016 у справі №911/3880/15 до прийняття Київським апеляційним господарським судом постанови у даній справі.

За подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (пункт 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Абзацами 2-3 пункту 3.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 №13 встановлено, що у випадку подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг з 01.09.2015 розмір судового збору визначається відповідно до Закону України «Про судовий збір» у редакції від 22.05.2015 № 484-VIII. Відповідне положення застосовується також до скарг і заяв, що подаються у справах, рішення суду першої інстанції у яких прийнято до 01.09.2015.

Розмір судового збору у випадку подання апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, судовий збір за подання позову в яких було сплачено до 01.09.2015, розраховується виходячи з суми судового збору, сплаченого при поданні позову. Цей розмір не підлягає перерахунку відповідно до нових ставок, визначених Законом. При цьому якщо платник судового збору був звільнений від обов'язку сплачувати судовий збір (до 01.09.2015), то у випадку подання зазначених скарг та заяв після зазначеної дати розмір судового збору визначається залежно від ставки судового збору, яку мав би сплатити платник до 01.09.2015 за відсутності у нього пільги щодо сплати такого збору.

Оскільки розмір судового збору, який мав би сплатити позивач під час подання позовної заяви становить 73 080,00 грн, за розгляд справи апеляційним судом підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» 80 388,00 грн судового збору.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2016 у справі №911/3880/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.02.2016 у справі №911/3880/15 залишити без змін.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, ідентифікаційний код 19019775) в доход Державного бюджету України 80 388 (вісімдесят тисяч триста вісімдесят вісім) грн 00 коп. судового збору.

4. Доручити Господарського суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №911/3880/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук