ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.16р. Справа № 904/4688/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль Плюс" (м. Орджонікідзе, Дніпропетровської області)

до Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" (м. Орджонікідзе, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах № 6 від 24.07.2014 у розмірі 72 656 грн. 74 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.07.2016)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 351 від 19.04.2015);

ОСОБА_2 - представник (довіреність № 898 від 20.05.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 - юрист (довіреність від 16.01.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Магістраль Плюс" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" (далі - відповідач) заборгованість за договором на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах № 6 від 24.07.2014 у загальному розмірі 174 826 грн. 39 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 72 656 грн. 74 коп. основний борг;

- 53 682 грн. 39 коп. пеня;

- 44 910 грн. 16 коп. інфляційні втрати;

- 3 577 грн. 10 коп. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах № 6 від 24.07.2014 в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт, що були прийняті відповідачем відповідно до акту приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2014 року, та, відповідно, наявністю боргу у сумі 72 656 грн. 74 коп. На підставі статті 231 Господарського кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути пеню за період прострочення з 30.09.2014 по 22.04.2016 у сумі 53 682 грн. 39 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року у сумі 44 910 грн. 16 коп. та 3% річних за період прострочення з 30.09.2014 по 20.05.2016 у сумі 3 577 грн. 10 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 29.06.2016.

Від відповідача електронною поштою надійшла заява (вх.суду 40034/16 від 29.06.2016), в якій він просив суд розгляд справи відкласти, у зв'язку з перебуванням його представника на лікарняному.

У судове засідання 29.06.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 29.06.2016 не з'явився, при цьому, судом враховано, що від відповідача наявна в матеріалах справи заява про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 29.06.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 11.07.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 43185/16 від 11.07.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи додаткові докази.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 43175/16 від 11.07.2016), в якому він визнав, що станом на 01.03.2016 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 72 656 грн. 74 коп. Виникнення боргу відповідач пояснив скрутним матеріальним становищем. У зв'язку з наведеними відповідачем обставинами, які вплинули на його фінансовий стан, відповідач просив суд зменшити розмір пені та відстрочити виконання рішення строком на 3 роки. До відзиву відповідач долучив Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за І квартал 2016 року та довідку про стан заборгованості споживачів станом на 01.06.2016.

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх.суду 43172/16 від 11.07.2016), в якій він, користуючись правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 72 656 грн. 74 коп.

Дослідивши подану позивачем заяву, суд відзначив, що, фактично, позивач зменшив заявлену до стягнення суму боргу, у зв'язку з виключенням із неї позовних вимог щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок чого ціна позову зменшилась.

Так, у судовому засіданні 11.07.2016 вказана заява була вручена представнику відповідача, крім того, викладені в ній обставини були зрозумілі представнику відповідача та не потребували додаткового вивчення та, відповідно, відкладення розгляду справи. Про що було наголошено представником відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Вказана заява підписана уповноваженою особою - представником, якому відповідно до довіреності від 20.05.2016 надане таке процесуальне право (а.с.20).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подана позивачем заява про зменшення розміру позовних вимог подана у відповідності до процесуальних вимог в цій частині.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та, враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 72 656 грн. 74 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Також від позивача надійшла заява (вх.суду 43102/16 від 11.07.2016), в якій він просить суд повернути йому надмірно сплачений судовий збір в сумі 1 244 грн. 41 коп.

У судове засідання 11.07.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 11.07.2016 обґрунтував позовні вимоги, з урахуванням їх зменшення, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.07.2016 позовні вимоги визнав, але під час прийняття рішення просив суд зменшити розмір пені та відстрочити виконання рішення на 3 роки, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 11.07.2016 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.07.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 24.07.2014 між Орджонікідзевським міським комунальним підприємством "Орджонікідзетеплоенерго" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Магістраль Плюс" (далі - генеральний підрядник, позивач) було укладено договір № 6 на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах: вул. Дзержинського, 7А (ТК 285) - вул. Уральська, 2А (ТК 328), вул. Л.Чайкіної, 25 ТП-35-1 (Т/М-ТК471) (далі договір, а.с.43-45), відповідно до якого генеральний підрядник зобов'язується у 2014 році виконати роботи замовникові, а замовник - прийняти і оплатити такі роботи. Найменування робіт - прокладання трубопроводу тепломережі на опорах: вул. Дзержинського, 7А (ТК 285) - вул. Уральська, 2А (ТК 328), вул. Л. Чайкіной, 25 ТП-35-1 (Т/М-ТК471) (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014, згідно календарного графіку, або до повного виконання умов договору сторонами.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Так, у розділі 3 договору сторони визначили ціну договору, а саме:

- ціна робіт договірна та може бути зменшена або збільшена за взаємною згодою сторін. Прокладання трубопроводу тепломережі на опорах: вул. Дзержинського, 7А (ТК 285) - вул. Уральська, 2А (ТК 328): ціна робіт - 55 003 грн. 00 коп., ПДВ (20 %) 11 000 грн. 60 коп., ціна робіт з ПДВ 66 003 грн. 60 коп. Прокладання трубопроводу тепломережі - вул. Л. Чайкіной, 25 ТП-35-1 (Т/М-ТК471): ціна робіт 227 652 грн. 00 коп., ПДВ (20 %) 45 530 грн. 40 коп., ціна робіт з ПДВ 273 182 грн. 40 коп. (пункт 3.1. договору).

Відповідно до пункту 5.1. договору початок та закінчення робіт визначаються календарним графіком виконання робіт, але можуть бути виконані достроково.

При цьому, стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Так, у пункті 4.3. договору сторони визначили, що здавання-приймання виконаних робіт оформляється актами виконаних робіт за ф. КБ-2в та довідки за ф. КБ-3, підписаними генпідрядником та замовником.

На виконання умов договору в вересні 2014 року позивачем були виконані роботи на суму 273 182 грн. 40 коп., що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за вересень 2014 року, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт (та витрати) форми КБ-3 за цей же період, які наявні в матеріалах справи (а.с.12, 39-40).

При цьому, акт приймання виконаних будівельних робіт підписаний відповідачем без зауважень.

Так, у розділі 4 договору сторони визначили умови щодо порядку здійснення оплати, а саме:

- оплата робіт здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок генерального підрядника згідно актів виконаних робіт та наданого ним рахунку (пункт 4.1. договору).

Отже, договором не визначено строк оплати виконаних позивачем робіт.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до відповідача із претензією № 05/07 від 05.07.2016, в якій просив відповідача перерахувати грошові кошти в сумі 72 656 грн. 74 коп. в строк до 11.07.2016.

Станом на день прийняття рішення по справі, виконані позивачем роботи у повному обсязі відповідачем не оплачені.

Отже, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати вартості виконаних робіт, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 72 656 грн. 74 коп., що і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що роботи, виконані за актом приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за вересень 2014 року, у повній мірі відповідають роботам, що визначені умовами договору, та за обсягом та вартістю узгоджуються із проектно-кошторисною документацією, яка була оглянута у судовому засіданні 11.07.2016.

Отже, позивач виконав роботи, а відповідач їх прийняв у спірний період на загальну суму 273 182 грн. 40 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актом приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за вересень 2014 року, який підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача.

Доказів наявності претензій відповідача по строкам, обсягам та якості виконаних робіт до матеріалів справи сторонами не додано, будь-яких відомостей з цього приводу протягом розгляду справи не повідомлено.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем його обов'язки в частині виконання робіт, обумовлених договором, були виконані належним чином.

Відповідно до статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як було зазначено вище, у пункті 4.3. договору сторони не визначили конкретного строку оплати виконаних робіт.

В той же час, частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З приводу відсутності рахунку на оплату суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відсутність рахунків не спростовує наявності у замовника обов'язку з оплати виконаної роботи, який у розумінні статті 854 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту її остаточної здачі (прийняття відповідачем).

Вказана правова позиція викладена також в Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 по справі № 923/38/13-г.

При цьому, проаналізувавши умови договору та належно оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити виконані роботи (Постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Враховуючи вказане, з огляду на положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, строк оплати вартості виконаних позивачем підрядних робіт на суму 72 656 грн. 74 коп. є таким, що настав 10.07.2016. При цьому, відповідач, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, вартість виконаних позивачем в спірний період робіт, у повному обсязі не оплатив. Так, долучені позивачем до матеріалів справи банківські виписки свідчать про часткову оплату виконаних робіт, наявність заборгованості підтверджена також актом звірки станом на 01.03.2016 (а.с.38).

Слід також зазначити, що наявність вказаної заборгованості відповідачем не заперечується.

Також слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Станом на день розгляду справи, доказів повної оплати вартості виконаних позивачем робіт суду не надано.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, відповідачем наданий відзив на позовну заяву (вх.суду 43175/16 від 11.07.2016), в якому він визнав, що станом на 01.03.2016 відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 72 656 грн. 74 коп. Виникнення боргу відповідач пояснив скрутним матеріальним становищем.

Право відповідача визнати позов повністю або частково передбачено статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України визнання позову відповідачем викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві, що долучається до справи. У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості за договором на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах № 6 від 24.07.2014, дії відповідача не суперечать законодавству, не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на викладене, господарський суд приймає визнання відповідачем позовних вимогпозивача.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 72 656 грн. 74 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 72 656 грн. 74 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач також просив суд зменшити розмір пені та відстрочити виконання рішення строком на 3 роки. До відзиву відповідач долучив Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за І квартал 2016 року та довідку про стан заборгованості споживачів станом на 01.06.2016.

В частині вимог про зменшення пені вказана заява залишається судом без розгляду, оскільки позивачем були зменшені позовні вимоги, внаслідок чого заявлений до стягнення був лише основний борг.

Щодо вимоги про відстрочку виконання рішення суду суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

У Пленумі Верховного Суду України постановою від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" наголошено що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 351 Цивільного процесуального кодексу України і статті 121 Господарського процесуального кодексу України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункту 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо

У даному випадку, посилання відповідача на відсутність грошових коштів, не є винятковими обставинами в розумінні статті 121 Господарського процесуального кодексу України, за наявності яких можливе надання відстрочки виконання рішення.

Стаття 42 Господарського кодексу України визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Підставою для проведення розрахунків між сторонами є договір на прокладання трубопроводу тепломережі на опорах № 6 від 24.07.2014, а відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Викладені в заяві обставини не є винятковими та такими, що роблять неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення суду, не враховані матеріальні інтереси позивача, його фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави.

При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження фінансового стану на час вирішення спору із розгорнутим аналізом активів за всіма видами майна та наявності грошових коштів на усіх банківських рахунках відповідачем не надано.

Доказів на підтвердження того, що скрутне фінансове становище підприємства відповідача утворилося внаслідок об'єктивних підстав, а не внаслідок його власної підприємницької діяльності, яка здійснюється на його власний ризик, суду не надано.

Що ж до загального економічного та політичного стану країни, то його наслідки торкаються обох сторін у процесі їх підприємницької діяльності.

Також відповідачем не надані докази на підтвердження можливості виконати боргові зобов'язання на умовах відстрочки.

Крім того, слід наголосити, що відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю, у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги обставини, на які посилається відповідач в якості виняткових та таких, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тому у задоволенні заяви Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" про відстрочку виконання судового рішення у справі № 904/4688/16 суд відмовляє за необґрунтованістю.

При цьому, суд роз'яснює відповідачу його право, відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України, на повторне звернення до суду із заявою про розстрочку виконання судового рішення на етапі виконавчого провадження, у випадку наявності відповідних обставин.

Щодо розподілусудових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову на момент звернення з ним до суду становила 174 826 грн. 39 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 2 622 грн. 40 коп. (1,5 відсотка ціни позову). Після прийняття заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.07.2016 ціна позову стала складати 72 656 грн. 74 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 1 378 грн. 00 коп. (1 розмір мінімальної заробітної плати).

При цьому, відповідно до квитанції № N13Y641341 від 20.05.2016 позивачем було сплачено 2 622 грн. 41 коп. судового збору.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 1 244 грн. 41 коп. (2 622,41- 1 378,00).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1 378 грн. 00 коп. покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" (53300, Дніпропетровська область, м. Орджонікідзе, вулиця Тельмана, будинок 5; ідентифікаційний код 02128106) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль Плюс" (53300, Дніпропетровська область, м. Орджонікідзе, вулиця Садова, будинок 25; ідентифікаційний код 35498340) 72 656 грн. 74 коп. основного боргу, 1 378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль Плюс" (53300, Дніпропетровська область, м. Орджонікідзе, вулиця Садова, будинок 25; ідентифікаційний код 35498340) надмірно сплачений судовий збір у сумі 1 244 грн. 41 коп., сплачений згідно з квитанцією № N13Y641341 від 20.05.2016, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_4