РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2016Справа №910/8757/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз"

про стягнення 15 286,01 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Славський М.Г. (представник за довіреністю №3801/18 від 16.12.2015р.);

від відповідача: Мамедова І.Р. (представник за довіреністю №01-16-01/01 від 05.01.2016р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий союз" (надалі також - відповідач) суми в розмірі 15 286,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, при цьому посилається на те, що винна в ДТП особа, керувала транспортним засобом «Dacia», реєстраційний номер НОМЕР_1, тоді як відповідачем застраховано цивільно-правову відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 14.06.2016р. Крім того направлено запит від 16.05.2016р. до Моторного (транспортного) страхового бюро України для отримання завіреної копії страхового полісу №АЕ/4942296.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання та неподання ним витребуваних судом доказів, розгляд справи відкладено до 05.07.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2016р. у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання та неподання ним витребуваних судом доказів, розгляд справи відкладено до 12.07.2016р.

Розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12 липня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2014р. між позивачем (страховик за Договором страхування) та ОСОБА_3 (надалі також - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №74669а4о (надалі - Договір страхування), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля «Fiat», реєстраційний номер НОМЕР_3 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

16.11.2015р. на провул. Топольського, в м. Одесі, ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Dacia», реєстраційний номер НОМЕР_1, при виїзді на головну дорогу по вул. Новосельського та повороті ліворуч не надала дорогу автомобілю «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі та допустила зіткнення з вказаним транспортним засобом, що перебував під керуванням ОСОБА_5, а також з автомобілем «Fiat», реєстраційний номер НОМЕР_3, що перебував під керуванням ОСОБА_6, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Автомобілем «Fiat», реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_6 керував на законних підставах, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 та посвідчення водія НОМЕР_5.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/25459/15-п від 18.01.2016р. ОСОБА_4 за здійснення вказаного ДТП, було визнано винною у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рахунку №180 від 20.11.2015р. та ремонтної калькуляції AUDATEX № 1.003.15.1 від 24.11.2015р. вартість ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 16 286,01 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №1.003.15.16648/VESKO24740 від 26.11.2015р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 15 286,01 грн. (16 286,01 грн. (вартість ремонту) - 1 000,00 грн. (франшиза).

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 15 286,01 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №208 964 від 27.11.2015р. на вказану суму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем з урахуванням рахунку №180 від 20.11.2015р. та ремонтної калькуляції AUDATEX № 1.003.15.1 від 24.11.2015р., відповідно до яких вартість ремонту застрахованого транспортного засобу становить 16 286,01 грн. та на підставі складеного Страхового акту №1.003.15.16648/VESKO24740 від 26.11.2015р. виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 15 286,01 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в межах суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 15 286,01 грн.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

З розширеної Довідки ДАІ №82644930 від 28.12.2015р. вбачається, що ОСОБА_4, керувала транспортним засобом «Dacia», реєстраційний номер НОМЕР_1, яка відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/25459/15-п від 18.01.2016р. визнана винною у скоєнні ДТП, що мала місце 16.11.2015р. за участю застрахованого позивачем транспортного засобу.

Тоді як вбачається з наявної в матеріалах справи копії полісу №АЕ/4942296 та інформації М(Т)СБУ наданої на запит суду від 16.05.2016р., відповідачем застраховано цивільно-правову відповідальність особи, що керує транспортним засобом «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Під час розгляду справ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок зіткнення транспортних засобів, наявність або відсутність вини кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ст. 32 ГПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відсутність своєї вини відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права.

Як зазначено в Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, складеному Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, аналіз розглянутих судами справ свідчить про те, що суди дотримуються зазначених положень закону. При цьому у більшості випадків доказами вини відповідача у завданні шкоди позивачу є постанова суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, що потягло пошкодження транспортних засобів.

Таку практику слід визнати правильною, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, доказом вини страхувальника відповідача в скоєнні ДТП можуть бути вирок у кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду доказів вини особи, що керувала транспортним засобом «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у відповідача на підставі полісу АЕ/4942296.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 1188 Цивільного кодексу України та ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, якими б встановлювалась вина страхувальника відповідача в ДТП, що мала місце 16.11.2015р. за участю застрахованого ним транспортного засобу.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/8757/16 позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.07.2016р.

Суддя С.М. Морозов