КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа№ 910/32771/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Мартюк А.І.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду м. Києва

від 18.02.2016

у справі № 910/32771/15 (суддя - Селівон А.М.)

за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен»,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

про стягнення 85 933,18 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» (надалі - КП «Київський метрополітен», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2, відповідач) про стягнення 85 933,18 грн заборгованості, зумовленої неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати орендних платежів за договором від 02.07.2007 №72-Упр(ДВ)-07.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» 74 106,71 грн основного боргу, 11078,14 грн пені, 605,29 грн процентів річних та 3647,97 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/32771/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 15.06.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 було відкладено розгляд справи на 06.07.2016 у зв'язку із задоволенням відповідного клопотання відповідача.

05.07.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що на розгляді у Голови Київської міської ради знаходиться заява ОСОБА_2 щодо вчинення незаконних дій адміністрацією КП «Київський метрополітен», а саме, самовільного, без погодження з Київською міською радою позбавлення його права на оренду місць для розміщення тимчасових огороджуючих конструкцій (кіосків) у підземних переходах КП «Київський метрополітен».

Порадившись, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні клопотання відповідача у зв'язку з тим, що наведена ним обставина, як підстава для відкладення розгляду справи, не перешкоджає повному та всебічному розгляду апеляційної скарги у даному судовому засіданні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що розгляд Київської міською радою поданої відповідачем заяви ніяк не вплине на вирішення даного спору, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості з орендної плати за період користування відповідачем нерухомим майном.

При цьому судова колегія наголошує на тому, що відкладення розгляду справи в порядку статті 77 ГПК України є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаною статтею передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, проте, строк розгляду даної справи сплинув, а спір може бути вирішеним за наявними у ній матеріалами.

Дотримання принципу вирішення спору упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом втілено у статті 6 Європейської конвенції з прав людини та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та є обов'язковим для господарського суду при розгляді кожної справи.

Сторони своїх уповноважених представників у судове засідання не направили, про дату, місце та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення даним особам поштових відправлень.

06.07.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.07.2007 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (в тексті договору - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті договору - орендар) був укладений договір оренди №72-Упр(ДВ)-07 (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі рішення Київради від 02.02.2006 №23/3114 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно - частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ УкрМетроТунельПроект», тимчасово огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря загальною площею 8,3 кв.м. (надалі - об'єкт оренди), яке знаходиться за адресою: станція метро «Харківська» (вестибюль №1), для торгівлі товарами народного споживання (пункти 1.1., 2.1. договору).

Пунктом 2.4. договору встановлено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен».

Відповідно до пункту 3.1. договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради №34/91 від 28.09.2016, та на дату підписання договору, місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього договору, становить 369,12 грн за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на червень 2007 року (з врахуванням індексів інфляції по травень 2007 року) складає 3 106,75 грн без ПДВ.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць (пункт 3.2. Договору).

Згідно з пунктом 3.4. договору додатково орендар сплачує орендодавцю разом з орендною платою: податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України; відшкодовує вартість спожитих комунальних послуг. Сума до відшкодування згідно з розрахунком (Додаток №2) на момент укладання договору складає 93,98 грн. (без ПДВ) та повинна бути переглянута в разі зміни цін на комунальні послуги для орендодавця.

Всього сума за договором, з урахуванням 20% ПДВ, з розрахунку на червень 2007 року складає 3 840,88 грн. Оплата по договору проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта орендодавцеві (пункт 3.5. договору).

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і, відповідно до рішення Київської міської ради №23/3114 від 02.02.2006, діє з 02.07.2007 по 30.06.2008 (364 дні), (пункт 9.1. договору).

Пунктом 9.2. договору сторони узгодили, що усі зміни та доповнення до нього оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

В подальшому сторонами неодноразово укладались додаткові угоди до договору оренди, якими вносились зміни щодо розміру орендної плати та строку його дії.

Так, відповідно до Додаткової угоди №519 від 01.06.2009 до договору сума до відшкодування згідно з розрахунком (додаток №1 до цієї додаткової угоди) на момент укладання додаткової угоди складає 131,17 грн (без ПДВ) та повинна бути переглянута в разі зміни цін на комунальні послуги для орендодавця. Всього сума за договором з урахуванням ПДВ з розрахунку на червень 2009 року складає 5 759,57 грн (пункт 3.5. договору в редакції додаткової угоди №519 від 01.06.2009).

28.09.2011 сторонами укладено додаткову угоду №329 до договору, пунктом 1 якої встановлено, що ними дотримані умови, визначені в пунктах 1.1., 1.2. та 1.3. рішення Київської міської ради від 14.07.2011 №402/5789, виконання яких дозволяє продовжити до 31.03.2012 дію договору оренди, у зв'язку з чим сторони домовились внести зміни до пункту 9.1. договору, виклавши його в редакції: «Цей договір діє до 31 березня 2012 року включно».

За правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 761, частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України встановлено, що передання наймачеві будівлі оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи те, що орендоване майно є комунальною власністю, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про застосування до правовідносин, що склалися між суб'єктами господарювання за договором оренди від 02.07.2007 №72-Упр(ДВ)-07 положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносини, пов'язаних з передачею майна в оренду.

Судом першої інстанції встановлено, що факт приймання відповідачем в строкове платне користування об'єкту оренди, визначеного в пункті 1.1. договору, підтверджується актом прийому-передачі майна в оренду від 03.07.2007, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками господарюючих суб'єктів.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно вимог статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо продовження строку дії договору оренди, місцевий суд дійшов мотивованого висновку, що договір був продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які передбачені договором.

При цьому, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/20698/15 за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.15 та постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016, розірвано договір оренди від 02.07.2007 № 72-Упр (ДВ)-07, укладений між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про припинення строку дії спірного договору оренди з 09.12.15 у зв'язку з його розірванням у судовому порядку.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до приписів частини 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 19 зазначеного Закону орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Як стверджує позивач, відповідач за користування орендованим нерухомим майном за період з квітня по жовтень 2015 року повинен був сплатити 80 106,71 грн орендної плати.

Проте, в порушення умов договору, відповідачем здійснено лише часткову оплату у розмірі 6 000,00 грн, що підтверджується меморіальними ордерами від 30.07.2015 №@2PL879706, від 30.09.2015 №@2PL704660 та від 30.09.2015 №@2PL111648.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати отриманих ним комунальних послуг не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовується доводами відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 74 106,19 грн.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов'язань за договором, позивач заявив до стягнення 11 209,19 грн пені за період з 11.04.2015 по 22.10.2015 за кожним орендним платежем окремо.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пунктом 6.2. договору сторони передбачили, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Колегія суддів, здійснивши розрахунок пені, погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення вказаної позовної вимоги у розмірі 11 078,14 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 11.04.2015 по 22.10.2015, що за його розрахунком становить 617,28 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів встановила, що правильний розмір 3 % річних становить 605,29 грн, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку про часткове задоволення вказаної позовної вимоги.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт вказав, що у КП «Київський метрополітен» відсутнє право власності чи інші речові права (право господарського відання, право оперативного управління) на спірне майно, а тому у позивача відсутні повноваження ним розпоряджатися, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що за КП «Київський метрополітен» на підставі Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.04.2003 №98 на праві господарського відання було закріплено, в тому числі, підземний перехід станції метро «Харківська».

Відповідно до частини 1, 3 статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Таким чином, КП «Київський метрополітен» діяло в межах наданих йому повноважень щодо розпорядження спірним об'єктом оренди.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 18.02.2016 у справі №910/32771/15 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі №910/32771/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі №910/32771/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/32771/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді А.І. Мартюк

Г.А. Жук