РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2016Справа №910/7242/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Київенерго»
доДержавного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа»
простягнення 326585,15 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники
від позивача - не з'явився;
від відповідача:Шабаровський Б.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - позивач або ПАТ «Київенерго») звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» (далі - відповідач або Санаторій) 293710,36 грн. інфляційних втрат та 32874,79 грн. трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.03.2013 до 01.03.2016 за прострочення сплати заборгованості за поставлену теплову енергію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 10.05.2011 у справі за № 16/165, яке набрало законної сили 14.09.2011, з відповідача, зокрема, було стягнуто 364609,46 грн. заборгованості з оплати поставленої у січні 2009 року - лютому 2011 року теплової енергії. Вказане рішення суду виконано не було і зазначена заборгованість не погашена. Тому, позивачем на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нараховані вище вказані фінансові санкції.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що до правовідносин щодо виконання судового рішення про стягнення коштів положення частини 2 статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню. На обґрунтування даного твердження відповідачем зроблені посилання на постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 та від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності та на цій підставі відмовити у позові. У зв'язку із цим відповідачем 13.05.2016 було подано до суду відповідну заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

У судовому засіданні призначеному на 15.06.2016 оголошувалась перерва до 04.07.2016.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 01.05.2001 між ПАТ «Київенерго» та Санаторієм договору №9206019 на постачання теплової енергії у гарячій воді позивачем було поставлено, а відповідачем спожито за період з січня 2009 року по лютий 2011 року включно теплову енергію на загальну суму 364609,46 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за цим договором щодо оплати вартості зазначеної теплової енергії на суму 364609,46 грн. рішенням Господарського суду м. Києва від 10.05.2011 у справі № 16/165, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2011, вказану суму стягнуто з Санаторію на корить ПАТ «Київенерго».

Доказів виконання зазначеного рішення суду та погашення вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, вищезазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було визнано факт виникнення боргу та дату його виникнення.

ПАТ «Київенерго» посилаючись на те, що грошове зобов'язання за договором №9206019 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.05.2001 відповідачем належним чином не виконане і після винесення рішення суду, на підставі статті 625 ЦК України, нарахувало за період з 01.03.2013 до 01.03.2016 інфляційні втрати в сумі 293710,36 грн. та три проценти річних у сумі 32874,79 грн., стягнення яких є предметом спору у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум.

Вказана правова позиція викладена й у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а також у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі N 3-142гс11.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду про стягнення основної суми боргу. При цьому, зобов'язання відповідача по сплаті 364609,46 грн. заборгованості за теплову енергію виникло не на підставі рішення суду, а на підставі вище вказаного договору на постачання теплової енергії, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність (лист Верховного Суду України від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві»).

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 та від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 суд визнає помилковим, оскільки вказані постанови Верховного Суду України регулюють інші правовідносини ніж ті, які є предметом даного спору.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 зроблено правовий висновок про те, що стаття 625 ЦК України не застосовується до трудових, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, а також до правовідносин з приводу виконання судових рішень. А у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що стаття 625 ЦК України не застосовується до деліктних правовідносин, а також до правовідносин, що виникають внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Предметом спору у даній справі є стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Відтак, позивачем правомірно, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, проведено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення сплати відповідачем заборгованості за отриману теплову енергію у період з січня 2009 року по лютий 2011 року включно.

Однак позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність, передбачена статтею 257 ЦК України, тривалістю у три роки (пункти 3.4, 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини 1 статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами 2, 3 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За приписами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2011 року (дата подання позову про стягнення основного боргу, пені та інфляційних нарахувань, 3 % річних) позовна давність перервалась по основній вимозі - стягнення основного боргу і її перебіг почався заново.

ПАТ «Київенерго» з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних (стягнення яких є предметом спору у даній справі), нарахованих на суму грошового зобов'язання за договором, звернулось до суду 19.04.2016.

Враховуючи, що вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є додатковими, оскільки вони є похідними від основної вимоги, то позовна давність по основній вимозі спливла у квітні 2014 року. Позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних було подано у квітні 2016 року, а тому з огляду на приписи статей 257, 266 ЦК України суд дійшов висновку, що вказані вимоги були заявлені з пропуском позовної давності, і оскільки відповідачем було подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, у позові слід відмовити на підставі частини 4 статті 267 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 10.02.2016 у справі № 918/788/15 (відмовлено у перегляді вказаної постанови суду касаційної інстанції постановою Верховного Суду України від 15.06.2016).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.07.2016

СуддяСташків Р.Б.