ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Справа № 914/4364/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіГончарука П.А.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників сторін:
від позивачаБулгакової І.В.
від відповідача Чумак К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБР Електрік"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 року
у справі№ 914/4364/15 Господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ВБР Електрік"
доПублічного акціонерного товариства "Галичфарм"
простягнення 87334,52 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВБР Електрік" (надалі - ТОВ "ВБР Електрік", позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом, у якому посилаючись на порушення Публічним акціонерним товариством "Галичфарм" (надалі - ПАТ "Галичфарм", відповідач) умов договору №09/1-3-212 від 29.11.2011 року щодо оплати переданого товару, просило суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 87334,52 грн, з яких: 53359,91 грн - основного боргу, 113,23 грн - пені, 16589,51 грн - інфляційних втрат, 1271,87 грн - 3% річних.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що він повністю оплатив товар, про що свідчить платіжне доручення № 725 від 03.03.2015 року на суму 53359,91 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.02.2016 року (суддя Долінська О.З.) задоволено позов частково, стягнуто з ПАТ "Галичфарм" на користь ТОВ "ВБР Електрік" 53359,91 грн основного боргу, 16589,51 грн інфляційних втрат та 1271,87 грн 3% річних. В частині позовних вимог про стягнення 16113,23 грн пені - відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 року (судді: Орищин Г.В., Галушко Н.А., Данко Л.С.) рішення Господарського суду Львівської області від 04.02.2016 року у справі № 914/4364/15 скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ТОВ "ВБР Електрік" просить скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції положень п.п., 2.31 - 2.32 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (далі - Інструкція), ст.ст. 1066, 1067 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), п. 1.19 Інструкції та п. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та незастосування практики судів в схожих справах (рішення Господарського суду Київської області від 07.10.2015 року у справі № 911/3299/15 та постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 25.02.2016 року у справі № 906/1261/15).

ПАТ "Галичфарм" подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення та просить залишити без змін постанову апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши згідно із ст.ст. 1115, 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 29.11.2011 року між ТОВ "ВБР Електрік" (продавцем) та ПАТ "Галичфарм" (покупцем) було укладено договір № 09/1-3-212 (надалі - договір), на виконання якого позивачем був поставлений товар на загальну суму 83719,08 грн, про що свідчить видаткова накладна № 685 від 23.02.2015 року.

Відповідно до п. 4.1 договору покупець робить оплату по специфікаціях в такому порядку: передоплата 50% загальної вартості товару, протягом 5-ти днів від дати підписання специфікації; решта 50% загальної вартості товару по факту наявності товару на складі продавця, якщо інше не зазначено в специфікаціях.

В специфікації № 9, відповідно до якої здійснювався продаж товару, визначені умови оплати: 50% передоплати на 50% післяоплати протягом 5-ти банківських днів з дати поставки.

Згідно з п. 4.2 договору, покупець зобов'язується здійснити оплату за товар у грошовій безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця, вказаний у розділі 9 договору. У вказаному розділі сторони договору вказали свої реквізити, в тому числі платіжні. Так, ТОВ "ВБР Електрік" було зазначено розрахунковий рахунок №8701 в філії КРУКБ "Фінанси та кредит" в м. Києві, МФО 300937.

Суди з'ясували, що згідно з платіжним дорученням № 12729 від 28.11.2014 року відповідач здійснив передоплату за товар в розмірі 30359,17 грн, а також після поставки товару перерахував позивачу кошти в сумі 53359,91 грн відповідно до платіжного доручення № 725 від 03.03.2015 року. Ці кошти були перераховані на поточний рахунок продавця, вказаний у розділі 9 договору. Цей поточний рахунок був закритий позивачем з 09.02.2015 року, що підтверджується довідкою АТ "Банк "Фінанси та кредит" № 1318 від 19.02.2015 року.

Відповідно до довідки АТ "ОТП Банк" від 14.01.2016 року № 70-1-1/192 банківська установа, що обслуговує відповідача підтвердила, що з поточного рахунку відповідача 03.03.2015 року було перераховано 53359,91 грн отримувачу ТОВ "ВБР Електрік" на рахунок № 8701 у філії "ЦРУ" АТ "Банк "Фінанси та кредит", МФО 300937. У період з 03.03.2015р. по 13.01.2016 року вищезазначена сума на рахунок ПАТ "Галичфарм" не поверталась.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 53359,91 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 16589,51 грн за час прострочення з 02.03.2015 року по 14.07.2015 року, а також три проценти річних за період прострочення з 02.03.2015 року по 16.09.2015 року в сумі 1271,87 грн, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, перераховані відповідачем відповідно до платіжного доручення № 725 від 03.03.2015 року не були отримані позивачем, оскільки банківський рахунок був закритий з 09.02.2015 року, і згідно з положеннями п.п. 2.31-2.33 Інструкції підлягають поверненню банком отримувача відповідачу, тому останній повинен сплатити позивачу несплачену частину заборгованності за переданий товар з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних відповідно до ст.ст. 526, 625, 655 ЦК України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 16 113,23 грн пені то суд відмовив у цій частині позовних вимог, оскільки "відповідачем була погашена заборгованість за поставлений товар на поточний рахунок ТОВ "ВБР Електрік" у філії "Центральне РУ" АТ "Банк "Фінанси та кредит", який позивачем був з 09.02.2015 р. закрито. Тому не має місце прострочення грошового зобов'язання, а відтак підстав для стягнення з відповідача пені".

Скасовуючи зазначене рішення та ухвалюючи нове про відмову в задоволені позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вимог ст. 526 ЦК України ПАТ "Галичфарм" належним чином виконало свій обов'язок щодо оплати коштів за отриманий товар в розмірі 53359,91 грн, оскільки перерахувало кошти відповідно до умов договору, і на день оплати 03.03.2015 року відповідач не знав і не міг знати про те, що позивач змінив свої платіжні реквізити з 09.02.2015 року. Доводи позивача про те, що відповідачу було відомо про зміну реквізитів, оскільки 02.02.2015 року між сторонами договору № 09/1-3-212 був укладений інший договір №09/1-3-325, в якому зазначено інші платіжні реквізити ТОВ "ВБР Електрік", суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки цей договір не стосується спірних правовідносин і у ньому не вказано, що він укладається у зв'язку зі зміною реквізитів сторін, як про це стверджує позивач. Апеляційний господарський суд також брав до уваги, що вже після укладення договору з новими реквізитами, сторони підписали видаткову накладну від 23.02.2015 року за договором №09/1-3-212, у якій були зазначені ті ж самі платіжні реквізити, які містяться у договорі, а саме: розрахунковий рахунок №8701 в філії КРУКБ "Фінанси та кредит" в м. Києві, МФО 300937. Тому, беручи до уваги те, що юридичні особи можуть мати декілька банківських рахунків, суд дійшов висновку, що через зазначення у договорі № 09/1-3-325 від 02.02.2015 року іншого банківського рахунку, позивач жодним чином не міг зробити висновок про закриття банківського рахунку, який вказаний у договорі № 09/1-3-212.

Вищий господарський суд України вважає, що такі висновки суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявника касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції п.п., 2.31 - 2.32 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (далі - Інструкція), з огляду на неврахування тієї обставини, що відповідач не звертався до АТ "Банк "Фінанси та кредит" про повернення коштів, які не могли бути зараховані на закритий у банку рахунок позивача, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Отже, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із змісту ст. 526 ЦК України таким буде вважатися виконання, здійснене відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За умовами договору відповідач зобов'язаний був перерахувати кошти на розрахунковий рахунок № 8701 в філії КРУКБ "Фінанси та кредит" в м. Києві, МФО 300937. Суди встановили, що позивач не повідомив відповідача у належний спосіб про зміну платіжних реквізитів.

Відповідно до п. 22.4 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Отже відповідач, надавши банку, що його обслуговує, доручення здійснити переказ суми коштів зі свого рахунка на рахунок позивача, вчинив всі необхідні дії для здійснення платежу, і в день списання коштів з його рахунку та з кореспондентського рахунку його банку, він вважається таким, що виконав свої зобов'язання перед позивачем у повному обсязі.

Наявність у банка, що обслуговує позивача, обов'язку повернути кошти, переказані за цим документом, відповідно до вимог ч.1 п. 22.6. ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", не може свідчити про неналежне виконання відповідачем зобов'язання за договором, оскільки банк такі дії не вчинив, кошти не повернув. Переказ коштів за неправильними реквізитами був здійснений з вини позивача, який прострочив повідомлення відповідача про закриття рахунку. Відтак, всі негативні наслідки, пов'язані з таким простроченням покладаються на позивача. Тому саме він, як суб'єкт переказу, а не відповідач, має звертатися до банку про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання останній свого обов'язку щодо видачі коштів належному отримувачу або їх повернення платнику.

Твердження заявника касаційної скарги про порушення судом вимог ст.ст. 1066, 1067 ЦК України, п. 1.19 Інструкції та п. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" з огляду на неврахування тієї обставини, що ПАТ "Галичфарм", як власник розрахункового рахунку в АТ "ОТП Банк", зобов'язаний не тільки вказувати достовірну інформацію в платіжному доручені, а й перевіряти стан виконання та правильність здійснених банком операцій щодо переказу коштів з рахунку за наданими платіжними дорученнями, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки чинне законодавство не передбачає таких обов'язків ініціаторів переказів.

Посилання ТОВ "ВБР Електрік" на практику судів першої та апеляційних інстанцій у подібних справах, Вищий господарський суд України не бере до уваги, оскільки така практика відповідно до норм чинного законодавства не є обов'язковою для суду при вирішенні цієї справи.

Відповідно до ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. З огляду на те, що порушень чи неправильного застосування апеляційним судом норм законодавства не виявлено, підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції не вбачається.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБР Електрік" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 року № 914/4364/15 - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
Суддя Гончарук П.А.
СуддяСтратієнко Л.В.