РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Справа № 903/1327/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №14-182 від 15 липня 2014 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №359 від 05.07.2016 року)

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Волинської області від 05.05.2016 року у справі №903/1327/15 (головуючий суддя Бондарів С.В., суддя Костюк С.В., суддя Пахолок В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир- Волинськтеплокомуненерго"

про стягнення 2 008 874, 65 грн.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 05 травня 2016 року у справі №903/1327/15 (головуючий суддя Бондарів С.В., суддя Костюк С.В., суддя Пахолок В.А.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі позивач) до Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" (надалі відповідач) про стягнення 2008874,65 грн. задоволено частково. Стягнуто з Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" (Волинська обл., м.Володимир-Волинський, вул. Сагайдачного, 19, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6 , ) 178780,94 грн., в т.ч. 88527,92 грн. - пені, 73941,36 грн. - 3% річних, 16311,66 грн. - суми індексу інфляції та 4673,59 грн. - витрат по сплаті судового збору. В стягненні 1830093,71 грн., в т.ч. 550007,23 грн. - пені, 183053,14 грн. - 3% річних та 1097033,34 грн. - суми індексу інфляції відмовлено /а.с.157-164/.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що позивач виконав умови спірного договору та передав відповідачу природний газ на загальну суму 9005121,45 грн. обсягом в 6878,339 тис.куб.м. природного газу. Відповідач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року по сплаті коштів в загальній сумі 6684570,00 грн. виконав в порядку та строки, визначені умовами пункту 7 договору про організацію взаєморозрахунків від 30.09.2014 року №494/30. За даних обставин, суд прийшов до висновку, що підстави для застосування до відповідача пені та передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідків порушення грошового зобов'язання, зокрема, за зобов'язаннями на суму 6684570,00 грн. заборгованості відсутні. Разом з тим, проаналізувавши норми чинного законодавства та умови договору №494/30 від 30.09.2014 року про організацію взаєморозрахунків, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що уклавши вказаний договір, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків виключно в частині заборгованості за природний газ в сумі 6684570,00 грн. Крім того, надавши належну правову оцінку усім наявним у матеріалах справи документам та доводам сторін, враховуючи те, що заборгованість за спожитий природний газ виникла у відповідача внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, взявши до уваги майновий стан сторін, особливий статус відповідача, відсутність доказів щодо спричинення збитків компанії відповідним простроченням чи настання негативних наслідків, місцевий суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 60% та стягнення її в сумі 88527,92 грн..

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 05 травня 2016 року по справі №903/1327/15 в частині відмови у стягненні пені в сумі 132791,87 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача частини пені в сумі 132791,87 грн. у стягненні якої було відмовлено, в іншій частині рішення господарського суду Волинської області від 05 травня 2016 року по справі №903/1327/15 залишити без змін /а.с.168-172/. Скаржник не погоджується з рішенням в частині відмови у стягненні пені в сумі 132791,87 грн., вважає, що рішення суду в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального (статті 233 Господарського кодексу України, статей 22, 549-552, 625 Цивільного кодексу України) та процесуального (статті 4-2, 43, 83, 84 ГПК України) права. Зокрема, апелянт зазначає, що судом було неправильно застосовано статтю 83 ГПК України, статті 551, 549 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України, оскільки право на зменшення неустойки (штрафу, пені) виникає у господарського суду виключно за наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків і тільки у разі наявності такого перевищення суд може скористатися наданим йому процесуальним правом. При цьому з'ясувавши наявність перевищення розміру неустойки перед розміром збитків суд повинен ще встановити існування інших обставин, зокрема об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Оскільки в оскаржуваному рішенні обґрунтування щодо наявності збитків надано не було, то, відповідно, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 551 Цивільного кодексу України. Судом першої інстанції було взято до уваги лише негативні наслідки, які настануть у відповідача, а негативні наслідки, що настануть у позивача безпідставно були залишені без уваги. Часткова відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки призведе до недостатності фінансових ресурсів позивача для придбання природного газу, що в свою чергу, потягне невиконання позивачем покладених на нього обов'язків з формування ресурсу природного газу для побутових споживачів та виробників теплової енергії, перебої в газопостачанні та можливий зрив опалювального сезону. Крім того, апелянт зазначає, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком в розумінні статті 233 Господарського кодексу України та пункту 3 статті 83 ГПК України та підставою для зменшення неустойки, яка підлягає до стягнення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06 червня 2016 року у справі №903/1327/15 було прийнято до провадження апеляційну скаргу позивача та призначено дату судового засідання на 06 липня 2016 року /а.с. 167/.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06 липня 2016 року на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Тимошенка О.М. у період з 29 червня 2016 року по 15 липня 2016 року включно та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П..

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. В судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 грудня 2012 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець), в особі директора Департаменту реалізації газу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 07.11.2012 року №14-477 та Володимир-Волинським підприємством теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" (покупець), в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі статуту, було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/2658-ТЕ-2 /а.с. 12-17/ згідно з умовами якого ПАТ "НАК "Нафтогаз України" було взято на себе зобов'язання щодо передачі у власність Покупця у 2013 році природного газу, ввезеного на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), а Володимир-Волинське ПТМ "Володимир-Волинськтеплокомуненерго", в свою чергу, зобов'язання щодо прийняття природного газу та проведення його оплати у визначеному договором порядку.

Згідно пунктів 2.1 - 2.3 даного договору продавець передає покупцю з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року природний газ в обсязі до 7646 тис. куб.м., в тому числі по місяцях кварталів. Обсяги газу, що планується передати за цим договором можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку. Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +/- 5% (плюс/мінус 5 відсотків) від узгодженого сторонами згідно з пунктом 2.1. цього договору планового обсягу продажу газу без коригування планового обсягу. Добовий розподіл планового обсягу продажу газу здійснюється рівномірно, виходячи з середньодобового обсягу передачі газу. За розрахункову одиницю переданого газу приймається один кубічний метр приведений до стандартних умов.

Згідно пунктів 3.3 - 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцю підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірника акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцю та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Розділом 5 даного договору сторони визначили ціну газу, а саме ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ). Ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 1091,00 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 грн. (одна тисяча триста девять грн.. 20 коп.). У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію. Реалізація газу покупцю за зазначеною у пунктів 5.2. ціною здійснюється при умові наявності відповідної ліцензії на виробництво (постачання) теплової енергії (у випадках передбачених чинним законодавством України) та затверджених тарифів на відпуск теплової енергії. Загальна вартість цього договору на дату його укладення становить 8 341 786, 00 грн., крім того ПДВ 1 668 357,20 грн., разом з ПДВ 10 010 143, 20 (десять мільйонів десять тисяч сто сорок три грн. 20 коп.).

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. При невиконанні покупцем вимог, передбачених у пункті 6.1. цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору. В платіжних дорученнях покупець повинен обовязково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, з який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати неустойки сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного покупцем у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, повязані з одержанням виконання; у другу чергу погашається неустойка; у третю чергу погашається основна сума боргу. У випадку відсутності простроченої заборгованості та заборгованості зі сплати неустойки за цим договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахований місяць, повинна зараховуватись продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць. Звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акта приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з моменту письмової вимоги однієї із сторін, підписаної уповноваженою особою (розділ 6 договору).

Згідно пунктів 7.1.-7.2. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У відповідності до пункту 9.3. договору купівлі-продажу строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до пункту 11.1. цього договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені печатками продавця та покупця.

В додатковій угоді №1 від 14.10.2013 року до договору купівлі-продажу природного газу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року сторони погодили викласти пункт 4.1. договору в редакції, згідно якої кількість газу, яка передається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця. /а.с. 18/.

Додатковою угодою №2 від 27.10.2014 року до договору купівлі-продажу природного газу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року сторони доповнили пункт 6.3. статті 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" абзацом в наступній редакції: "6.3. У разі сплати боргу по неустойці, інфляційним нарахуванням, процентам річних та судовому збору, за даним договором, покупець повинен обов'язково зазначити це в платіжному дорученні" та в пункті 2 додаткової угоди №2 виклали банківські реквізити продавця, зазначені в статті 12 "ОСОБА_2 та реквізити сторін", у наступній редакції: "Рахунок із спеціальним режимом використання для оплати основної суми боргу:2921 АТ "Ощадбанк", м. Київ, код банку 300465. Поточний рахунок для оплати неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних та судового збору: 1 АТ "Ощадбанк", м. Київ, код банку 300465" /а.с. 19/.

Дані угоди підписані сторонами, підписи скріплені їх печатками.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що на виконання умов договору про закупівлю природного газу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року продавець поставив покупцю, а покупець прийняв природний газ в обсязі 6 878,339 тис.куб.м. на загальну суму 9 005 121,45 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 27.05.2013 року на суму 1 915 502,30 грн., від 27.05.2013 року на суму 1 358 909,02 грн., від 27.05.2013 року на суму 1 704 736,82 грн., від 27.05.2013 року на суму 638 162,99 грн., від 31.05.2013 року на суму 39 908,34 грн., від 30.06.2013 року на суму 86 942,67 грн., від 31.07.2013 року на суму 56 638,61 грн., від 31.08.2013 року на суму 79 688,39 грн., від 30.09.2013 року на суму 109 963,64 грн., від 31.10.2013 року на суму 495 358,08 грн., від 30.11.2013 року на суму 1 048 034,24 грн., від 31.12.2013 року на суму 1 471 276,35 грн. /а.с. 20-31/.

Таким чином, позивач виконав умови спірного договору та передав відповідачу природний газ на загальну суму 9005121,45 грн. обсягом в 6878,339 тис.куб.м. природного газу.

Пунктом 6.1. даного договору сторони обумовили порядок розрахунків, а саме оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" від 25.07.2012 року №705 "гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є НАК "Нафтогаз України".

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в статті 193 Господарського кодексу України.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідач свої зобов'язання за договором про закупівлю природного газу не виконав належним чином, за поставлений природний газ розрахувався невчасно, чим порушив умови пункту 6.1 договору.

Водночас, як встановлено судами обох інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 30.09.2014 року між Головним управлінням Державної Казначейської служби України у Волинській області (сторона-1), Департаментом фінансів Волинської обласної державної адміністрації (сторона-2), Фінансовим управлінням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради (сторона-3), Володимир-Волинським підприємством теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" (сторона-4) та Публічним акціонерним товариством "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (сторона-5) підписано п'ятисторонній договір №494/30 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах, згідно з пунктом 1 якого предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року №30.

У відповідності до пунктів 2 - 9 договору №494/30 від 30.09.2014 року сторони погодили перелік підприємств, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами договору. Казначейство перераховує кошти, які надійшли до спеціального фонду державного бюджету від продажу облігацій внутрішньої державної позики згідно з пунктом 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", стороні першій в сумі 6 684 570,00 грн. на підставі рішення Мінфіну. Сторона перша перераховує на рахунок сторони другої кошти у сумі 6 684 570,00 грн. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню. Сторона друга перераховує на рахунок сторони третьої кошти у сумі 6 684 570,00 грн. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню. Сторона третя перераховує на рахунок сторони четвертої кошти у сумі 6 684 570,00 грн. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню. Сторона четверта перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 6 684 570,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 1 114 095,00грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором № 13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року за 2013 рік. Сторона остання перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених від державної гарантії, сплату податкових зобов'язань і проведення розрахунків з постачальниками імпортованого природного газу. Сторони у графі платіжного доручення "Призначення платежу" додатково зазначають "пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", а також дату та номер договору.

За змістом підпункту 2 пункту 10 та пункту 11 договору №494/30 від 30.09.2014 року сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору. Сторони несуть відповідальність за невиконання своїх зобов'язань за договором відповідно до законодавства.

Колегія суддів звертає увагу на пункт 15 договору №494/30 від 30.09.2014 року відповідно до якого сторони обумовили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Згідно із пунктом 13 та пунктом 14 договору про організацію взаєморозрахунків, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Договір є дійсним у разі проведення відповідного фінансування.

Даний договір підписано усіма сторонами, підписи скріплено відтиском їх печаток /а.с. 56-59/.

14.10.2014 року відповідачем сплачено на рахунок позивача суму коштів у розмірі 6 684 570,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №70 від 14.10.2014 року з призначенням платежу "Пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", договір від 30.09.2014 року №494/30. Погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік згідно з договором №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року, в т.ч. ПДВ 1114095,00грн." /а.с. 60/ та випискою з банківського рахунку від 14.10.2014 року /а.с. 89/.

Місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що уклавши згаданий вище договір про організацію взаєморозрахунків, сторони змінили порядок та строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором купівлі-продажу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року. При цьому, для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання у вигляді пені чи, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата за природний газ була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, відповідно до змісту якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року по сплаті коштів в загальній сумі 6 684 570,00грн. виконав в порядку та строки, визначені умовами пункту 7 договору про організацію взаєморозрахунків від 30.09.2014 року №494/30.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд Волинської області прийшов до правильного висновку, що підстави для застосування до відповідача пені та передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідків порушення грошового зобов'язання, зокрема, за зобов'язаннями на суму 6 684 570,00 грн. заборгованості відсутні.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема у справах №5011-35/1534-2012-42/553-2012, №5011-42/1230-2012-69/542-2012, №5011-35/1271-2012, №3-883гс15, №3-23гс15, які згідно статті 111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Разом з тим, правовий аналіз норм чинного законодавства та умов договору №494/30 від 30.09.2014 року про організацію взаєморозрахунків, свідчить про те, що уклавши вказаний договір, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків виключно в частині заборгованості за природний газ в сумі 6 684 570,00 грн.

Як вбачається судами, решта оплати вартості поставленого позивачем за період з січня місяця 2013 року по лютий місяць (частково) 2013 року за договором №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року купівлі-продажу природного газу на суму 2 320 551,45грн., відповідачем здійснено власними коштами, а це усі платежі здійснені відповідачем по цьому договору до 14.10.2013 року. При цьому, ці кошти, внесені з прострочкою за поставлений протягом січня місяця 2013 року по лютий місяць (частково) 2013 року природний газ.

Наведене свідчить про порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної оплати вартості отриманого на підставі договору №13/2658-ТЕ-2 від 28.12.2012 року купівлі-продажу природного газу.

В силу приписів статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Місцевий господарський суд, розмежувавши розмір основного боргу, прийшов до правильного висновку, що нарахування позивачем за поставлений протягом 2013 року природний газ пені, 3% річних та інфляційних втрат на суми заборгованості, сплачені відповідачем за рахунок власних коштів з прострочкою платежів, є правомірним.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Вищого господарського суду України від 15.12.2015 року у справі №921/114/15-г.

Поряд із цим, в пункті 1.12 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року, вказано, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Крім того, в пункті 1.9 згаданої постанови Пленум Вищого господарського суду України, вказав, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.3. цього договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов пункту 4.1. цього договору, покупець зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно статей 230 - 232 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу приписів статей 32, 33 ГПК України, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегією суддів перевірено здійснений місцевим судом розрахунок пені та встановлено, що він є арифметично правильним, відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, правомірною до стягнення з відповідача є пеня в сумі 221319,79 грн., з розрахунку на суму боргу в розмірі 1 915 502,30 грн. за період з 14.02.2013 року по 28.02.2013 року, на суму боргу в розмірі 1 815 502,30 грн. (з врахуванням часткової проплати 01.03.2013 року в розмірі 100 000,00 грн.) за період з 01.03.2013 року по 05.05.2013 року, на суму боргу в розмірі 1 740 898,30 грн. (з врахуванням часткової проплати 06.03.2013 року в розмірі 74 604,00 грн.) за період з 06.03.2013 року по 28.07.2013 року, на суму боргу в розмірі 1 041 177,61 грн. (з врахуванням часткової проплати 29.07.2013 року в розмірі 699 720,69 грн.) за період з 29.07.2013 року по 13.08.2013 року та на суму боргу в розмірі 1 358 909,02 грн. за період з 14.03.2013 року по 13.09.2013 року.

Колегія суддів погоджується з тим, що місцевий господарський суд врахувавши досліджені у справі обставини зменшив розмір заявленої до стягнення пені 60%, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013, зокрема, з урахуванням частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у пункті 7 Оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013 року №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів зазначає, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені), місцевим господарським судом було правомірно взято до уваги наступні обставини: газ, який постачався за договором використовувався відповідачем для надання населенню та релігійним організаціям послуг з опалення та гарячого водопостачання і єдиним джерелом розрахунків за спожитий природний газ є отримання коштів від споживачів, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ є наявність різниці у тарифах на теплову енергію, та її несвоєчасне відшкодування із боку держави; державою взято на себе обов'язок щодо відшкодування заборгованості за використаний природний газ підприємствами паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, зокрема ПАТ НАК "Нафтогаз України"; затверджені тарифи НКРЕ України, як у 2013 році та і інших періодах не покривають всіх витрат, що у свою чергу призводить до виникнення різниці у тарифах на теплову енергію, яка не відшкодовується державою своєчасно і відповідно унеможливлює розрахунок: спожитий природний газ та ставить підприємство у тяжкий матеріальний стан; збитковість діяльності відповідача, що стверджується Звітом про фінансові результати.

Поряд з цим, колегією суддів враховується обов'язковість виконання зобов'язань, баланс інтересів сторін та розмір основного боргу, що потягнув за собою нарахування такого розміру неустойки. Крім того, позивач в повному обсязі погасив основну заборгованість, хоч і не у встановлені договором строки.

Судами враховано також те, що розрахунки за отриманий газ відповідачем повністю проведені, періоди прострочення платежів є незначними, крім пені за прострочку виконання грошових зобовязань, нараховано інфляційні та відсотки річних, що в загальній сумі становить 90 253,02 грн., які підлягають до стягнення з відповідача. При зменшенні суми пені, було враховано також тяжкий фінансовий стан ОСОБА_1 - Волинського ПТМ "ОСОБА_1 Волинськтеплокомуненерго".

Отже, надавши належну правову оцінку усім наявним у матеріалах справи документам та доводам сторін, враховуючи те, що заборгованість за спожитий природний газ виникла у відповідача внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, взявши до уваги майновий стан сторін, особливий статус відповідача, відсутність доказів щодо спричинення збитків компанії відповідним простроченням чи настання негативних наслідків, місцевий суд дійшов правомірного висновку про можливість зменшення розміру пені на 60% та стягнення її в сумі 88 527,92грн.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у пунктах 1.3, 4.1 Постанови Пленуму від 17.12.2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначив, що статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Окрім того, відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В листі №62-97р. від 03.04.1997 року "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" Верховний Суд України зазначив, що розрахунок суми боргу з врахуванням індексу інфляції здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума, яка внесена з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, якщо сума внесена з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, якщо з 16 по 31 день місяця, інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Колегією суддів перевірено здійснений місцевим господарським судом розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, судом першої інстанції правомірно задоволено позовну вимогу про стягнення 3% річних в сумі 73 941,36 грн. за періоди з 14.02.2013 року по 20.02.2014 року (з врахуванням проплат) та з 14.03.2013 року по 03.03.2014 року (з врахуванням проплати) та інфляційних нарахувань в сумі 16 311,66 грн. за період з квітня 2013 року по лютий 2014 року.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 178 780,94 грн., з яких 88 527,92 грн. - пеня, 73 941,36 грн. - 3% річних, 16 311,66 грн. - сума індексу інфляції.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 05.05.16 року у справі №903/1327/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/1327/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Саврій В.А.