ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 липня 2016 р. Справа № 902/425/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

представника позивача: ОСОБА_1, довіреність №1765 від 30.12.2015, посвідчення №00009,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021) в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" (вул. Сумгаїтська, 3, м. Черкаси, 18023)

до: публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" (вул. Промислова, 1, м. Ладижин, Вінницька область, 24321)

про стягнення 23152 грн 63 коп.,

ВСТАНОВИВ :

публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" заявлено позов до публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" про стягнення 11669 грн 38 коп.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 25.05.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/425/16 з призначенням її до розгляду.

В судовому засіданні (07.07.2016р.) представник позивача заявлений позов підтримав з урахуванням заяви про збільшення ціни позову №5550/02 від 04.07.2016р. (вх. №06-52/6344/16 від 07.07.2016р.), в якій останній збільшив позовні вимоги на 11483 грн 25 коп., відтак просив стягнути з відповідача 23152 грн 63 коп., з яких 11669 грн 38 коп. основного боргу, 1120 грн 74 коп. -3% річних та 10362 грн 51 коп.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), заява представника позивача про збільшення позовних вимог судом прийнята як така, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, при цьому розцінюється судом як заява про збільшення позовних вимог, відтак заборгованості в цілому, оскільки в силу вимог ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних є похідними вимогами від стягнення заборгованості і покликані стимулювати боржника забезпечити виконання основного зобовязання.

Таким чином, на дату винесення рішення у справі спір вирішується виходячи з нової ціни позову в сумі 23152 грн 63 коп.

Натомість відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи ухвалою суду від 25.05.2016р., яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією. Відтак його процесуальна позиція щодо заявленого позову суду невідома.

Статтею 64 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач зареєстрований за адресою, яка відповідає тій адресі, за якою надсилалась останньому ухвала від 25.05.2016р. Поряд з цим направлена судом на адресу відповідача ухвала підприємством звязку повернуті з відміткою "за закінченням терміну зберігання, відносно чого суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи, що направлення ухвали здійснювалося за адресою відповідача, яка визначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і наявних у матеріалах справи документах, приймаючи до уваги положення ст.64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р., суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Беручи до уваги приписи ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01.12.2011р. між дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтобаз України» в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз", правонаступником прав та обов'язків якого є публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" (газотранспортне підприємство) та відкритим акціонерним товариством «Ладижинський завод силікатної цегли», яке змінивши тип акціонерного товариства на даний час є публічним акціонерним товариством «Ладижинський завод силікатної цегли», укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №01-4467/12 (Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору газотранспортне підприємство зобовязується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (ГРС), а замовник зобовязується внести плату за надані послуги з з транспортування магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору.

Згідно із п.п. 3.1., 3.4. Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральним трубопроводами. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Відповідно до п. 5.5. Договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розміри суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за наданні у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Договір набирає чинності з 01.01.2012р. і діє в частинні надання послуг по транспортуванню газу до 31.12.2012р., а в частинні проведення розрахунків за наданні послуги до повного виконання замовником своїх зобовязань за договором (п. 11.1. Договору).

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами наданих послуг від 31.03.2013р. на суму 5880 грн 44 коп. та від 30.04.2013р. на суму 5788 грн 94 коп.

Відповідач свої договірні зобов"язання стосовно вчасного та повного розрахунку за надані послуги не виконав, за надані послуги не розрахувався, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по оплаті вказаних послуг сумі 11669 грн 38 коп., розмір якої також підтверджується обопільно підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 02.01.2013р. по 31.10.2013р.

Вказаним двостороннім актом звіряння взаєморозрахунків, підписаним уповноваженими представниками сторін, останні підтвердили наявну заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 11669 грн 38 коп., що в свою чергу свідчить про визнання відповідачем факту існування заборгованості за наданні йому позивачем послуги.

Непроведення відповідачем розрахунків за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами, стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор- прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 11669 грн 38 коп. правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 1120 грн 74 коп. 3% річних та 10362 грн 51 коп. інфляційних втрат, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам чинного законодавства.

Відтак здійснивши, обрахунок 3% річних у вказаних позивачем періодах окремо по кожному акту наданих послуг за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх в розмірі 1109 грн 83 коп. (566 грн 46 коп. за період прострочення з 21.04.2013р. по 05.07.2016р. виходячи з суми заборгованості в розмірі 5880 грн 44 коп. (акт наданих послуг від 31.03.2013р.) + 543 грн 37 коп. за період прострочення з 21.05.2013р. по 05.07.2016р. виходячи з суми заборгованості в розмірі 5788 грн 94 коп. грн (акт наданих послуг від 30.04.2013р.) = 1109 грн 83 коп.), який в сукупності є меншим ніж той, який заявлений позивачем -1120 грн 74 коп., а тому решта заявлених позивачем до стягнення 3% річних в сумі 10 грн 91 коп. задоволенню судом не підлягають.

Щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 10362 грн 51 коп., суд зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом (Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265) і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін"). На цьому, зокрема, наголошує Вищий господарський суд України в постанові від 15.09.2010 року у справі № 11/14-10.

Поряд з цим, в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року зазначається, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N62-97р]. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. N52/30).

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Даної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах №5023/129/12 від 03.12.2012р., №902/1651/13 від 28.05.2014р.

Таким чином, враховуючи вище наведене, позивач повинен був здійснювати розрахунок суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення.

Однак, позивачем при нарахуванні інфляційних вказано вибірково періоди нарахування інфляційних втрат, тоді як необхідно, з урахуванням вищевказаного, було вказати період з моменту виникнення прострочення заборгованості по кожному акту наданих послуг до моменту звернення з позовом до суду, тобто за весь час прострочення (з 21.04.2013р. по 05.07.2016р. згідно акту наданих послуг від 31.03.2013р. та з 21.05.2013р. по 05.07.2016р. згідно акту наданих послуг від 30.04.2013р.).

Здійснивши обрахунок інфляційних втрат у правильних періодах за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", згідно акту наданих послуг від 30.04.2013р. суд визначив їх в сумі 5115 грн 42 коп., яка є меншою ніж та, котра заявлена позивачем - 5134 грн 80 коп., а тому решта заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат згідно вказаного акту наданих послуг в сумі 19 грн 38 коп. задоволенню судом не підлягають. Натомість, згідно акту наданих послуг від 31.03.2013р. суд визначив розмір інфляційних втрат в сумі 5229 грн 57 коп., яка є дещо більшою ніж та яка заявлена позивачем на підставі даного акту наданих послуг 5227 грн 71 коп., однак враховуючи те, що в даному випадку підстав, визначених п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, для виходу за межі позовних вимог у суду немає, до стягнення підлягають інфляційні втрати заявлені згідно акту наданих послуг від 31.03.2013р. в розмірі заявленому позивачем - 5227 грн 71 коп. Таким чином підлягають до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 10343 грн 13 коп. (5115 грн 42 коп. згідно акту наданих послуг від 30.04.2013р. + 5227 грн 71 коп. згідно акту наданих послуг від 31.03.2013р. = 10343 грн 13 коп.).

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати вартості наданих йому послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням вищевказаного.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України, пропорцій розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Ладижинський завод силікатної цегли" (вул. Промислова, 1, м. Ладижин, Вінницька область, 24321, ) на користь публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Кловський узвіз, 9/1, м. Київ, 01021, ) в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" (вул. Сумгаїтська, 3, м. Черкаси, 18023) 11669 грн 38 коп. основного боргу, 1109 грн 83 коп. - 3% річних, 10343 грн 13 коп. інфляційних втрат та 1376 грн 20 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 10 грн 91 коп. 3% річних та 19 грн 38 коп. інфляційних втрат відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати сторонам рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Повне рішення складено 12 липня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Сумгаїтська, 3, м. Черкаси, 18023)

3 - відповідачу (вул. Промислова, 1, м. Ладижин, Вінницька область, 24321)