РІШЕННЯ

"30" червня 2016 р.Справа № 921/275/16-г/17

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "КЕТ Україна", м.Бориспіль Київської області

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке", с.Гаї-Розтоцькі Зборівського району Тернопільської області

про стягнення 45250,35грн,

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився.

Судом в порядку ст. 811 ГПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася у звязку з відсутністю клопотань.

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "КЕТ Україна", м.Бориспіль Київської області, звернулося 06.05.2016р. (згідно відтиску штемпеля відділення поштового звязку на поштовому конверті) до господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке", с.Гаї-Розтоцькі Зборівського району Тернопільської області, про стягнення штрафних санкцій в сумі 32182,79грн, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань в частині строку здійснення оплати товару за договором купівлі-продажу №91/14 від 29.04.2014р. та 13067,56грн курсової різниці, нарахованої у відповідності до п.п.3.3, 5.3 даного договору.

Позов обґрунтовується наступними документами: копією договору купівлі-продажу № 91/14 від 29.04.2014 р.; копією видаткової накладної № РН -0000089 від 20.05.2014 р.; копією претензії № 22 від 04.02.2016 р.; копією повідомлення про вручення претензії ТОВ "Розтоцьке", даними щодо офіційного курсу продажу євро, встановленого в системі "УкрДілінг" та іншими документами.

Ухвалою господарського суду від 16 травня 2016 року порушено провадження у справі, витребувано від сторін додаткові документи, необхідні для розгляду спору; судове засідання призначено на 31.05.2016р. з подальшим його відкладенням, в порядку статті 77 ГПК України, на 14.06.2016р., пізніше, на 30.06.2016р. у звязку з неявкою представника позивача, витребуванням додаткових доказів.

Представник позивача жодного разу в судові засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі його представника. Згідно поданої позовної заяви, наданих письмових пояснень без номеру та без дати за вх.№11024 від 31.05.2016р., №12037 від 15.06.2016р. та долучених до матеріалів справи документів позовні вимоги ґрунтуються на договорі купівлі-продажу від 29.04.2014р. №91/14, відповідно до умов якого товариству з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке" постановлено товар на загальну суму 1164Євро, що станом на дату підписання договору купівлі-продажу еквівалентно 19212,17грн. Умовами договору сторони погодили визначення ціни товару з урахуванням курсової різниці та визначили, що оплата товару здійснюється за відповідною формулою (п.3.1 договору від 29.04.204р.). Зазначає, що відповідач частково виконав взяті на себе зобовязання, а саме 13.05.2014р. здійснив авансовий платіж на суму 5788,80грн, що становить 355,44Євро (за курсом 16,2863грн за 1 Євро) та в подальшому, - 25.02.2015р. перерахував кошти в сумі 13423,37грн, що становить 353,85Євро (за курсом 37,9354грн за 1 Євро). Таким чином, вважає, що відповідач частково виконав договірні зобовязання на суму 709,29 Євро. Невиконаними залишилися зобовязання в розмірі 454,71Євро, що становить 13067,56грн. Також, зважаючи, що ТОВ "Розтоцьке" прострочило виконання грошового зобовязання за договором на вказану суму позивач, користуючись передбаченим у п.5.3 договору від 29.04.2014р. правом на стягнення штрафу, просив стягнути згідно поданих розрахунків, 1119,86 Євро штрафних санкцій.

Загалом позивачем заявлено до стягнення 45250,35грн, що станом на дату подання позову еквівалентно 1574,57Євро (за курсом 28,738227грн за 1Євро), з яких: 13067,56грн (454,71Євро) сума курсової різниці з оплати вартості поставленого товару та 32182,79грн (1119,86Євро) штрафу. В обґрунтування заявлених сум позивачем додатково долучено розрахунок сум курсової різниці та штрафу.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.05.2016р. та згідно поданого відзиву на позов без номеру від 30.05.2016р. (вх.№11068 від 31.05.2016р.), пояснень від 09.06.2016р. (вх.№11884 від 14.06.2016р.) позовні вимоги заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу, перебіг якого розпочався 24.05.2014р. та закінчився 24.05.2015р., заявивши про застосування позовної давності. Щодо вимог про стягнення курсової різниці, то такі вважає необґрунтованими, зокрема, з підстав невірного нарахування курсової різниці; відсутності документів на підтвердження курсу євро, на який покликається позивач, а саме 37,9354грн за 1 Євро, станом на 24.02.2015р.; недоведеності імпортної складової структури ціни на відпущений за договором №91/14 товар, а укладений між сторонами договір не є зовнішньоекономічним.

На спростування даних заперечень, позивачем на адресу суду направлено письмові пояснення без номеру та без дати (вх.№12037 від 15.06.2016р.), згідно яких товариством зазначено, що сума позовних вимог розрахована з урахуванням міжбанківського курсу продажу Євро, встановленого у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" та сформована на час закриття в день, що передує оплаті (12.05.2014р. та 24.02.2015р., відповідно), що відповідає умовам договору, зокрема, приписам розділу 3 договору.

Також, на переконання позивача строк позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу не закінчився, оскільки внаслідок предявлення претензії 04.02.2016р. та вчинення відповідачем дій по визнанню боргу, що підтверджується здійсненням 25.02.2015р. часткової оплати вартості отриманого товару, перебіг позовної давності в порядку ч.1 ст.264 ЦК України було перервано.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши додатково представлені докази в сукупності, господарський суд встановив наступне.

29 квітня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Кет Україна", як Продавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке", як Покупцем, укладено договір купівлі-продажу №91/14 (далі - договір), відповідно до умов якого Покупець зобовязався продати, а Покупець прийняти та оплатити товар (поліетиленову плівку Plus2coex3 ч/б 12ч50м (150) та ультра тонку плівку, прозору 12ч50м (40) в комплектації, зі строком оплати, визначеними в Додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною (п.п.1.1, 1.2, 7.7 договору, Специфікація).

Також, за умовами п.2.2 договору право власності на товар переходить від Продавця до Покупця після оплати повної вартості товару Покупцем відповідно до умов договору.

У розділі 3 договору сторони узгодили ціну товару та загальну суму договору.

Так, відповідно до п.п.3.2, 3.5 ціна договору сторонами встановлена в сумі 19212,17грн, що еквівалентно 1164Євро за курсом продажу Євро, встановленого у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг" сайт www.udinform.com, на час закриття дня, що передував даті укладення договору 28.04.2014р.). При цьому, сторони договору встановили, що оплата товару здійснюється у національній валюті України на банківський рахунок Продавця.

Однак, у разі зміни на момент оплати міжбанківського курсу по відношенню до курсу, встановленого сторонами у п.3.2 договору (16,5053грн за 1 Євро) пропорційно автоматично змінюється і загальна вартість товару (ціна договору), і, в даному випадку, не має потреби в підписанні додаткової угоди про зміну загальної вартості товару (ціни договору) (п.3.3 договору).

У п.3.1 договору сторонами визначено формулу, за якою формується ціна на товар, поставленого за умовами цього договору, а саме: S (розмір грошових коштів на момент оплати в грн)=Z (узгоджений розмір платежу у валюті, визначений у графіку платежів додатку №1 до договору)хА(міжбанківський курс продажу Євро, встановлений у міжбанківській інформаційній системі "УКРДілінг" - сайт www.udinform.com, сформований на час закриття в день, що передує оплаті).

Як вбачається з графіку оплати товару, що є додатком №1 до договору купівлі-продажу відповідач повинен був здійснити платежі на користь Продавця наступним чином: до 08.05.2014р. - перший платіж в розмірі 30% від ціни товару, що становить 5763,65грн (349,20Євро), та другий платіж в розмірі 70% від вартості товару, що становить 13448,52грн (814,80Євро) протягом трьох банківських днів від дати відвантаження товару.

За порушення строків оплати товару передбачено у п.5.3 відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 0,5% від вартості неоплаченого товару, який Покупець зобовязався сплачувати за кожен випадок порушення. Таким випадком вважається кожен календарний день прострочення покупцем строків оплати товару.

Даний договір укладено на строк до 31.12.2014р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, зокрема, довідки Бориспільського районного відділення КРД АТ ОСОБА_1 Аваль №Д1-В5/9-283 від 19.04.2016р., платіжного доручення №4380 від 13.05.2014р., податкових накладних №33 від 13.05.2014р., №89 від 20.05.2014р.:

- 13 травня 2014 року товариством з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке" здійснено авансовий платіж за товар в сумі 5788,80грн, що з урахуванням п.п.3.1, 5.1 еквівалентно 355,44Євро (міжбанківський курс 16,2863грн з 1 Євро станом на 12.05.2014р. згідно витягу з сайту www.udinform.com долученого до матеріалів справи);

- в свою чергу, 20.05.2014р. на виконання взятих на себе зобовязань ТОВ "КЕТ Україна" відпустило відповідачу через його представника ОСОБА_2, котрий діяв на підставі довіреності №124 від 20.05.2014р., товар на загальну суму 19212,17грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000089 від 20.05.2014р. та не заперечується відповідачем у справі.

Отже, відповідно до умов договору та додатку №1 до нього відповідач мав здійснити оплату отриманого товару, до 23.05.2014р. включно.

Утім, у зазначений строк оплати решти вартості товару проведено не було. Лише 25.02.2015р. відповідачем перераховано грошові кошти в сумі 13423,37грн, що еквівалентно 353,85Євро (міжбанківський курс 37,9354грн з 1 Євро станом на 24.02.2015р. згідно витягу з сайту www.udinform.com долученого до матеріалів справи), та підтверджується довідкою Бориспільського районного управління КРД АТ ОСОБА_1 Аваль №Д1-В5/9-282 від 19.04.2016р., платіжним дорученням №5775 від 25.02.2015р. та не заперечується відповідачем у справі.

Таким чином, борг відповідача з оплати вартості товару згідно наданого позивачем розрахунку складає 454,71Євро (1164Євро-355,44Євро -353,85Євро).

З метою досудового врегулювання спору, ТОВ "КЕТ Україна" зверталося до відповідача з претензією №22 від 04.02.2016р. щодо сплати суми курсової різниці, однак претензія залишена товариством без відповіді та задоволення

Крім того, виходячи з обставин неналежного виконання відповідачем, як покупцем, договірних зобов'язань по договору, позивачем також нараховано штраф у розмірі 32181,79грн (еквівалент 1119,86Євро станом на день написання позову), котрий також просить стягнути в примусовому порядку відповідно до наданого розрахунку.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд виходив з наступних міркувань.

Згідно вимог ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає в обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами договору.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Укладений між сторонами договір 29 квітня 2014 року за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, правовідносини за яким регулюються §1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, продавець зобовязується передати товар у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а згідно ч.2 цієї статті передбачено, що покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В свою чергу, правовий аналіз статей 524, 533-535, 625 ЦК України свідчить, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом обовязковим для прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

За приписами статті 533 ЦК України виконання зобов'язання виконується у гривнях, а якщо у зобов'язанні виражено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума , що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Разом з тим, не суперечить цивільному законодавству України спосіб визначення грошового зобовязання із застосуванням еквіваленту вартості гривні в іноземній валюті (ст.524 ЦК України).

Отже, положення чинного законодавства України визначають національну валюту України як єдиний платіжний засіб на території України, але при цьому не забороняють визначати у договорі грошове зобовязання із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті та здійснювати перерахунок грошового зобовязання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (ст.ст.524, 533 ЦК України).

Даний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 04.07.2011р. у справі №3-62гс11, та від 26.12.2011р. у справі №3-141гс11.

Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору ціна на товар формується з двох складових (вартості товару та вартості доставки) і встановлена сторонами в національній валюті України гривнях, та вказана в додатку №1 до договору, що є його невід'ємною частиною, тобто ціна договору становить 91212,17грн (п.3.2 договору) із визначенням її еквіваленту у Євро за курсом продажу Євро, встановленого у міжбанківській інформаційній системі "УкрДілінг", веб-сайт www.udinform.com), сформованого на час закриття дня, що передує даті оплати товару.

В процесі розгляду спору судом встановлено, що курс продажу Євро на кінець дня, що передував першому платежу (13.05.2014р.) та другого платежу (25.02.2015р.) становив: 12.05.2014р. - 37,9354грн за 1 Євро та 24.02.2015р. 37,9354 за 1 Євро. З матеріалів справи вбачається, що позивачем вірно застосовано встановлений курс продажу Євро на зазначені дати і такі дії відповідають п.3.2 договору (витяг з веб-сайту www.udinform.com міститься в матеріалах справи).

Таким чином, наведеними нормами закону, з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, які є обовязковими для господарського суду при вирішенні спорів у подібних правовідносинах із застосуванням тих самих норм матеріального права, умовами договору від 29.04.2014р. та встановленими судом обставинами справи спростовуються доводи відповідача щодо неправомірності визначення у договорі ціни товару в еквіваленті Євро поряд із визначенням такої ціни в національні валюті України, оскільки дані умови договору не суперечать нормам чинного законодавства України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.3 договору сторони домовилися, що при зміні на момент оплати міжбанківського курсу по відношенню до курсу, встановленого у п.3.2 договору, пропорційно автоматично змінюється і загальна вартість товару (ціна договору), і, в даному випадку, не має потреби в підписанні додаткової угоди про зміну загальної вартості товару (ціни договору).

За змістом п.5.1 договору платежі здійснюються Покупцем на користь Продавця за банківськими реквізитами, вказаними в договорі, у відповідності з графіком оплати товару, вказаним у Додатку №1 до договору, з обовязковим врахуванням вимог п.п.3.1-3.5 договору.

Наявними у справі доказами підтверджено, що ТОВ "КЕТ Україна" виконало свої договірні зобов'язання належним чином, відпустивши відповідачу товар згідно видаткової накладеної №РН-0000089 від 20.05.2014р. на суму 19212,17грн і такий був прийнятий відповідачем.

Відповідач свої договірні зобовязання щодо строку оплати вартості товару, визначеного договором, порушив, сплативши 13.05.2014р. та 25.02.2015р. кошти в сумі 19212,17грн, що еквівалентно 709,29Євро.

Таким чином, внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем отриманого товару, у зв'язку із зміною курсу валют виникла курсова різниця в розмірі 13067,56грн, що еквівалентно 454,71Євро.

Інших доказів, які б свідчили про те, що договір від 29.04.2014р. визнавався в судовому порядку недійсним, чи був розірваний або припинений сторонами не подано та відповідачем нічого не зазначено з приводу сумнівів щодо його дійсності, а тому його умови підлягають обов'язковому виконанню в силу вимог ст.629 ЦК України.

За даних обставин, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення 13067,56грн курсової різниці обґрунтованими, правомірними, такими, що підлягають до задоволення.

При цьому, суд зазначає, що позивачем правомірно визначено суму боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 13067,56грн за курсом продажу Євро станом на дату звернення з позовом (06.05.2016р.), оскільки визначення курсової різниці, згідно умов договору від 29.04.2014р., з урахуванням міжбанківського курсу, встановленого на день, що передує оплаті вартості товару, можливе лише в разі добровільного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань, тоді як в даному випадку, у звязку з невиконанням відповідачем у передбачений строк своїх договірних зобов'язань з оплати вартості товару, позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх майнових прав. Тому, гривневий еквівалент суми боргу слід розраховувати за курсом на дату звернення позивача з позовом.

Аналогічна правова позиція щодо визначення грошового еквіваленту зобов'язань викладена в п.8.1 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 07.12.2013р.

Розглядаючи вимогу позивача щодо стягнення 32182,79грн штрафу, з посиланням норми статті 549 Цивільного кодексу України, статті 232 ГК України, п.5.3 договору щодо її обґрунтованості, то суд зазначає наступне.

Пунктом 5.3 договору сторони погодили, що за порушення строків оплати товару, Покупець сплачує на користь Продавця штраф у розмірі 0,5% від вартості неоплаченого товару за кожен випадок порушення, яким (випадком) є кожен календарний день прострочення покупцем строків оплати товару.

З аналізу даних умов договору слідує, що штраф розраховується Продавцем у відсотковому відношенні, однак не одноразово, а за кожний день прострочки платежу (що відповідає формулі нарахування пені, а не штрафу).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 29.04.2014 року позивачем нараховано пеню за 277 днів прострочки (за період з 24.05.2014 року по 25.02.2015 року) в розмірі 0,5% на суму боргу 808,56 Євро, що становить 1119,86 Євро.

Утім на думку суду ні період здійснення такого нарахування штрафу, ані порядок не відповідають приписами ст.ст.231, 232 ГК України, а також не можуть розраховуватися в іноземній валюті, виходячи з такого.

Крім того, до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було отримано товар плівку поліетиленову 20.05.2014р., про що свідчить видаткова накладна №РН-0000089, відтак, згідно п.5.1 договору з урахуванням Додаткової угоди №1 до договору, остаточний розрахунок за відпущений товар ТОВ "Розтоцьке" повинно було провести не пізніше 23 травня 2014 року і саме з цієї дати позивач вважається таким, що обізнаний про порушене право щодо своєчасної оплати товару. Відповідно, починаючи з 24.05.2014р. Покупець вважається таким, що прострочив виконання грошового зобовязання.

Також суд вважає, що в даному випадку позовна давність в один рік не переривалася щодо вимог про стягнення штрафу пред'явленням претензії у лютому 2016 року в порядку, визначеному ст. 264 ЦК України, про що зазначає позивач, оскільки:

- відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку;

- до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

За твердженням позивача строк позовної давності щодо стягнення суми неустойки не є пропущеним, оскільки 25.02.2015р. відповідачем визнано свої грошові зобовязання шляхом сплати частини боргу в розмірі 13423,37грн, що еквівалентно 353,85Євро, тому, на переконання позивача, строк позовної давності переривався і його відлік розпочався заново з 26.02.2015 року.

З такими доводами суд погоджується, відповідно по вимогах щодо стягнення неустойки (штрафу) строк позовної давності для позивача розпочався 26.02.2015р. і закінчився 26.02.2016 року. З позовною заявою позивач звернувся до господарського суду лише 06.05.2016р., тобто з пропуском строку давності на стягнення суми неустойки, що в силу вимог ч.4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у їх стягненні, оскільки відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (клопотання вх.№11068 від 31.05.2016р.).

Крім того, позивач вважає, що надіслання 04.02.2016р. на адресу відповідача претензії свідчить про переривання строку позовної давності.

Однак, з даними твердженнями суд не погоджується та вважає їх помилковими, оскільки відповіді на дану претензію відповідачем надано не було, а отже і не було визнання останнім боргу як такого. Таким чином, матеріалами справи не доведено вчинення з боку відповідача у справі дій, які б за нормами статті 264 ЦК України, свідчили про визнання Товариством свого боргу або іншого обов'язку, та свідчили про переривання у такий спосіб строку позовної давності.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 1119,86Євро штрафу, що еквівалентно 32182,79грн до задоволення не підлягають і в цій частині суд в позові відмовляє.

Судові витрати, в силу ст.49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В судовому засіданні 30.06.2016., відповідно до ст.85 ГПК України, оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст.1, 2, 42-47, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 811, 82-85, 116, 117 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке" (село Гаї-Розтоцькі Зборівського району Тернопільської області, ідентифікаційний код 31878417) 13067(тринадцять тисяч шістдесят сім)грн 56коп. курсової різниці та 397(триста дев'яносто сім)грн 94коп. в повернення сплаченого судового збору на користь товариства з обмеженою відповідальністю "КЕТ Україна" (місто Бориспіль Київської області, вул.Привокзальна, будинок 50, ідентифікаційний код 36311976).

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 32182,79грн штрафу відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони, прокурор, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено "11" липня 2016 року.

Суддя Н.О. Андрусик