ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 липня 2016 р. Справа № 903/459/16

за позовом Приватного підприємства Волиньагропромбуд

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофрукт ЛТД

про 349 161,06 грн.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №1 від 26.01.2016

від відповідача: Хотинець, адвокат, посв. №631

Права та обовязки учасникам судового процесу розяснено відповідно до ст. ст. 20,22 ГПК України.

Відводу судді не заявлено.

Клопотання про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами не поступило.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть: Позивач ПП "Волиньагропромбуд" просив стягнути з відповідача ТзОВ "Агрофрукт" ЛТД 349 161,06 грн., з них 311 162,88 грн. інфляційних та 37 998 грн. 3% річних.

При обґрунтуванні заявленої вимоги посилається на рішення господарського суду Волинської області від 12.11.2015, яке залишене без змін Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2016 року. Згідно рішення, стягнуто з відповідача заборгованість за підрядні роботи в сумі 422 202 грн., на яку нараховано інфляційні з червня 2013 по травень 2016 та 3% річних за 2013-2015 роки. При цьому посилається на п. 1.3, 4.1 Постанови пленуму ВГСУ віл 17.12.2013 №14, норми ст. 625 ЦК України.

Заявою від 12.07.2016 зменшив суму позову та просить стягнути 349 161,06 грн.

Право позивача на зменшення суми позову передбачено ст. 22 ГПК України, тому суд розглядає спір на суму 349 161,06 грн.

Відповідач у відзиві на позов вимогу позивача заперечує, вважає, що строк позовної давності для стягнення інфляційних та трьох відсотків річних сплинув, оскільки позивач не заявив про їх стягнення під час подачі позову про стягнення заборгованості.

З матеріалів справи, пояснень представників сторін вбачається, що рішенням господарського суду від 19.11.2015 у справі №903/811/14, яке залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2016 було стягнуто з ТзОВ "Агрофрукт" ЛТД на користь ПП "Волиньагропромбуд" 422 202 грн. заборгованості за виконані підрядні роботи в період 2010-2011 р.р.

Як слідує з рішення господарського суду від 19.11.2015 заява позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення з ТзОВ "Агрофрукт" 45 729,90 грн. 3% річних за період з січня 2013 по жовтень 2015 та 360 116,29 грн. інфляційних втрат за період з січня 2013 по вересень 2015 була залишена без задоволення, оскільки дії позивача по даній заяві суд кваліфікував як зміну предмету позову.

Позивач ПП "Волиньагропромбуд" звернулося з позовом про стягнення інфляційних в сумі 311 162,88 грн. за період з червня 2013 по травень 2016 та 3% річних в сумі 37 988,18 грн. за 2013-2015 роки, які нараховано на заборгованість в сумі 422 202 грн.

В судовому засіданні з'ясовано, що рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 422 202 грн. відповідачем не виконано.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами договору підряду №22 від 19.08.2010, по якому виникли у відповідача зобов'язання по сплаті заборгованості в сумі 422 202 грн. на яку нараховані інфляційні та три відсотки річних.

В п. 5.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зокрема, зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї, чим спростовуються твердження відповідача у відзиві на позов про їх безпідставність.

Як зазначено в п. 7.1 якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми так само як й інфляційні нарахування не мають характеру штрафних санкцій і є лише способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належаними до сплати кредиторові.

Оскільки факт порушення боржником зобов'язання підтверджено матеріалами справи, вимога позивача про стягнення інфляційних та трьох відсотків річних підставна.

Водночас, як слідує з розрахунку позивача, інфляційні нараховано за період з червня 2013 по травень 2015, 3% річних за 2013 2015 роки.

В п. 1.12 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 вказано, що господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Відповідачем контррозрахунку по нарахованих позивачем сумах інфляційних та 3% річних не подано.

Суд перевірив нарахування інфляційних та встановив, що позивачем правильно проведено їх нарахування, а тому вимога в частині стягнення інфляційних в сумі 311 162,88 грн. обґрунтована та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних за період 2013-2015 років в сумі 37 998,18 грн., то враховуючи заяву відповідача щодо пропуску строку позовної давності, суд вважає правомірним стягнути відсотки річних за період з 24.06.2013 по 2015 рік в сумі 31 960,11 грн.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вищий господарський суд України у п.п. 2.2, 2.3 постанови пленуму від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначив, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Поважних причин пропущення позовної давності позивач не навів.

Враховуючи зазначене, суд відмовляє в частині стягнення 3 річних в сумі 6 038,07 грн. (37 998,18-31 960,11) із-за спливу строку позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору в сумі 1 665,60 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 5 146,84 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 22, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофрукт" ЛТД (вул. Кутузова, 152, м. Ковель, Волинська область 45000, ) в користь Приватного підприємства "Волиньагропромбуд" (с. Зубільно, Локачинський район, Волинська область 45521, ) 343 122,99 грн. з них 311 162,88 грн. інфляційних та 31 960,11 грн. 3% річних, а також 5 146,84 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Відмовити в позові на суму 6 038,07 грн.

4. Повернути з Державного бюджету України Приватному підприємству "Волиньагропромбуд" (с. Зубільно, Локачинський район, Волинська область 45521, ) зайво сплачений судовий збір в сумі 1 665,60 грн.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено

14.07.2016

Суддя С. В. Костюк