РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016Справа №910/6157/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Городище-Пустоварівський цукровий завод

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра

про визнання договору недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: не зявились

від відповідача: ОСОБА_1 за довіреністю від 07.04.2016р.

В судовому засіданні 30 травня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Городище-Пустоварівський цукровий завод (позивач) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра (відповідач) про визнання кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що кредитний договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/6157/16. Розгляд справи призначено на 11.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 року розгляд справи відкладено на 30.05.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством Городище Пустоварівський цукровий завод (надалі - Позичальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Надра (надалі - Банк) було укладено Кредитний договір №12/КП3/99/2012 далі - Договір), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання.

Відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Договору сума кредиту складає 19 000 000,00 грн. по 30.10.2013 року зі сплатою 18% по строковій заборгованості, 23% річних по простроченій заборгованості, 20% річних у разі порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору.

Відповідно до п.2.12 Договору у разі порушення Позичальником умов п.3.3.4 цього Договору, нарахування відсотків за користування кредитом або його частиною, з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому виникло порушення, здійснюється у розмірі відсоткової ставки, збільшеної на 2 відсотки річних в гривні.

Згідно з п.3.3.10 Позичальник зобовязаний на період дії цього Договору не здійснювати без попереднього письмового погодження з Банком наступні дії, а саме: не отримувати кредити в інших фінансових установах (в банківських та небанківських); не здійснювати аваль векселів; не надавати гарантій та поручительства; не здійснювати відчуження необоротних активів, в тому числі шляхом створення/вступу до існуючих/збільшення статутних фондів підприємств, установ та організацій, їх об'єднань; не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями; не вчиняти дій по припиненню діяльності Позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) і створенню нових юридичних осіб; не здійснювати будь-яких дій щодо зниження вартості активів, що забезпечують виконання зобовязань Позичальника за цим Договором; не вносити зміни до установчих документів; не укладати угоду, за умовами якої Позичальник повинен поділяти свої прибутки з будь-якою третьою особою; не змінювати виду (види) своєї основної діяльності; не здійснювати перепланування, переобладнання предмету застави; не використовувати предмет застави (автотранспорт) за межами території України; протягом дії цього договору не закривати в ПАТ Надра рахунки в національній та іноземній валюті.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником платіжної дисципліни, зокрема пп.1.1.2, 2.5, 2.6, 2.10.3, 3.3.5, 3.3.6 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобовязань за цим Договором.

У п.7.3 Договору визначено, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання представниками сторін та скріплення печатками та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

20.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством Городище Пустоварівський цукровий завод та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Надра було укладено Додатковий договір до кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року (надалі Додатковий договір).

Відповідно до п. 3.3.25 Додаткового договору у разі порушення вказаних умов у пункті 3.3.9., 3.3.22., 3.3.23., 3.3.24. Договору процентна ставка за Кредитними договорами збільшується на 5% річних з 1-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому виникло порушення.

Позивач стверджує, що Кредитний договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року договір є недійсним, оскільки на його думку суперечить чинному законодавству, а саме ним передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку в односторонньому порядку, умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, а кредитний договір не містить всіх істотних умов для даного виду правочинів. Також зазначив, що умови підпункту 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору обмежують його цивільну правоздатність.

Відповідач у своєму письмовому відзиві заперечує проти задоволення позову у звязку із тим, що сторони кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року погодили всі його істотні умови у відповідності до принципу свободи договору, а також вказує на пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Кредитний договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року є недійсним, оскільки ним передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку в односторонньому порядку, що суперечить статті 1056-1 Цивільного кодексу України, умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, кредитний договір не містить всіх істотних умов, а умови підпункту 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору обмежують цивільну правоздатність Позивача.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством Городище Пустоварівський цукровий завод та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Надра, Сторонами було погоджено мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту відповідно до норм ч.2 статті 345 Господарського кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Кредитний договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Вищевикладеним спростовуються твердження Позичальника про можливість банку в односторонньому порядку змінювати розмір фіксованої процентної ставки, оскільки сторони в добровільному порядку, без зауважень та заперечень при укладенні Кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року передбачили, що у випадку порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору, Банк нараховує проценти у розмірі 20% річних, про що конкретизовано у пункті 2.12 Договору, а також твердження щодо наявності обмежень цивільної правоздатності останнього, викладених у підпункті 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору.

Твердження позивача про те, що умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, не відповідає дійсності, оскільки проценти за користування кредитними коштами - це плата, яку отримує кредитор від позичальника за користування наданими кредитними коштами, пеня це вид забезпечення виконання зобовязання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а тому є різними правовими інститутами. Крім того, законодавство України не містить жодних обмежень щодо розміру процентів за користування кредитними коштами на відміну від пені, розмір якої за порушення грошового зобовязання обмежений подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Кредитний договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд зазначає наступне.

Так, позивач звернувся до суду із позовною заявою 04.04.2016 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4. ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.1.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, з огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Крім того, статтею 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Пунктом 7.5 Кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 та пунктом 6.3 Додаткового договору від 20.09.2013 року до кредитного договір №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року сторони погодили збільшення терміну позовної давності встановленого чинним законодавством до 10 років.

Тобто, сторонами в порядку статті 259 Цивільного кодексу України збільшено строк позовної давності за позовними вимогами за Кредитним договором №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення, оскілки Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими у розумінні ст. 215 Цивільного кодексу України закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Городище Пустоварівський цукровий завод до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк Надра про визнання кредитного договору №12/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.06.2016 року.

СуддяОСОБА_2