ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.07.2016 Справа № 907/235/16

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Дукат-Ужгород, м. Ужгород до Ужгородської міської ради, м. Ужгород про визнання права користування земельною ділянкою та надання права на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої реєстрації права користування земельною ділянкою

представники сторін:

позивача ОСОБА_1, адвокат, представник за договором;

відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за товариством з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» права постійного користування земельною ділянкою площею 1,4 га розташованою на Слов'янській набережній у м. Ужгороді та про надання права на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо цієї ділянки, посилаючись на те, що рішенням Ужгородської міської ради від 27.06.2001р. КВТП «Дукат», правонаступником якого є позивач, попередньо погоджено розміщення спортивно-оздоровчого комплексу по Словянській набережній у м. Ужгороді; рішенням Ужгородської міської ради від 27.12.2001р. надано в постійне користування з правом викупу земельну ділянку площею 1,4 га по Словянській набережній у м. Ужгороді для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу; рішенням Ужгородської міської ради від 28.04.2005р. № 579 продовжено строк виготовлення АПЗ та розробку проектної документації на будівництво до 29.04.2006р.

Посилається на те, що у 2004р. на підставі наведених рішень Ужгородської міської ради 2001р. виготовлено кадастрову справу на зазначену ділянку, якій присвоєно кадастровий номер, розроблено АПЗ та розпочато виконання проектно-вишукувальних робіт, для чого отримано погодження всіх необхідних організацій, збудовано огорожу, пробурено та збудовано свердловину, підключено земельну ділянку до електромереж, отримано позитивний висновок комплексної державної експертизи по робочому проекту «Будівництво спортивно- оздоровчого комплексу по Словянській набережній б/н в м. Ужгород» № 1021 від 04.08.2008р.; за весь період вчасно сплачується податок на землю.

Позов мотивовано тим, що, незважаючи на виготовлення позивачем необхідної документації та неодноразові звернення, Ужгородська міська рада не надала позивачеві документа, що підтверджує його право землекористування, натомість - скасувала власне рішення про надання позивачеві земельної ділянки у постійне користування, прийнявши 3.06.11 рішення № 179 "Про регулювання земельних відносин" (п. 10), яке у послідуючому у частині цього п. 10 визнано недійсним рішенням суду від 23.11.12 у межах справи № 5008/1834/2011.

Оскільки земельна ділянка набута у постійне користування позивачем відповідно до чинного станом на час прийняття рішення відповідачем законодавства, рішення відповідача про надання позивачеві у постійне користування з правом викупу земельної ділянки площею 1,4 га для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу є чинним на даний час, відповідач не видає позивачеві державного акта на право постійного користування на зазначену земельну ділянку та не вживає заходів для приведення власного рішення у відповідність до діючого законодавства шляхом надання в оренду позивачеві зазначеної ділянки, позивач просить визнати його право користування цією земельною ділянкою.

Посилається також на те, що за період з прийняття рішення про надання земельної ділянки позивачем понесено витрат на суму більше 789350,00 грн. (що встановлено рішенням суду у вищезазначеній справі № 5008/1834/2011), включаючи витрати на виготовлення проектів, буріння розвідувально-експлуатаційної свердловини, прокладку кабеля, придбання КТП, сплату податку на землю, якого, уже на протязі січня-травня 2016р. сплачено на суму 45208,28 грн.

Вважає, посилаючись на рішення Конституційного Суду України у справі №1-17/2005 від 22 вересня 2005р. (пп5.5 п.5 мотивувальної частини), що позивач не може бути обмеженим у реалізації свого права на користування спірною земельною ділянкою, яке набуте ним на підставі закону. Однак, оскільки через зміни у законодавстві не можна отримати державний акт на право постійного користування землею, відповідач не приводить власне рішення про надання позивачеві у користування землю у відповідність до чинного законодавства шляхом надання цієї землі в оренду, вважає, що набуте позивачем право користування землею може бути захищеним судом через визнання такого права відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України.

Відповідач письмово та його представник усними поясненнями заперечують проти позову, вважаючи вимоги позивача безпідставними.

Так, зокрема, вважає, що позивач як правонаступник КВТП "Дукат" не набув права користування земельною ділянкою, оскільки не звертався до ради із заявою про надання йому такої, і в попередника позивача також відсутні правовстановлюючі документи на землю та не затверджена документація із землеустрою.

Посилається при цьому на приписи чинного станом на 27.12.2001р. - час прийняття рішення про надання позивачеві спірної земельної ділянки у постійне користування, - земельного законодавства, відповідно до якого надання земельних ділянок у користування здійснювалося на підставі рішень сільських, селищних, міських рад для всіх потреб за проектами відведення цих ділянок; право користування виникало після одержання виданих відповідними радами документів, що посвідчують це право користування.

Відповідно ж до приписів Земельного кодексу України, що набрав чинності з 1.01.2002р., у постійне користування земельні ділянки державної чи комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, яким не є позивач, і тому не можуть бути виготовлені та видані йому правовстановлюючі документи на користування земельною ділянкою надано згідно рішення Ужгородської міської ради від 27.12.01.

Стверджує на підставі відповіді управління Держгеокадастру в Ужгородському районі на запит відповідача, що за КВТП «Дукат» та за позивачем відповідно до облікових даних управління земельні ділянки по Словянській набережній на праві постійного користування не значаться.

Щодо позовної вимоги про надання права на виготовлення технічної документації із землеустрою, то вважає, що така теж не підлягає задоволенню, оскільки приписами Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України не передбачено захисту цивільних прав у такий спосіб.

До того ж, питання надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування і суд не вправі здійснювати підміну повноважень такого органу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу у ході судового розгляду та керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 1,4 га розташованою на Слов'янській набережній у м. Ужгороді як правомірно набутого на підставі рішення Ужгородської міської ради від 27.06.2001р. та відмову в іншій частині позовних вимог.

При цьому суд виходив із наступного.

Матеріалами справи встановлено, що Ужгородська міська рада рішенням від 27.12.01 „Про надання та приватизацію земельних ділянок" (далі рішення від 27.12.01), врахувавши генплан забудови м. Ужгорода, подання постійної комісії ради з питань будівництва, землекористування та екології, як вбачається з преамбули рішення, та керуючись ст.ст. 10, 19 Земельного кодексу України, надала, зокрема, колективному виробничо-торговельному підприємству „Дукат" у постійне користування з правом викупу земельну ділянку площею 1,4 га для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу по Слов'янській набережній (п. 2.11 рішення від 27.12.01).

Зазначеному рішенню передувало прийняття Ужгородською міською радою рішення від 27.06.01 „Про попереднє погодження розміщення спортивно-оздоровчого комплексу по Слов'янській набережній" (далі - рішення від 27.06.01), яким колективному виробничо-торговельному підприємству „Дукат" було погоджено вибір земельної ділянки площею 1,4 га для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу по Слов'янській набережній (п.1 рішення від 27.06.01) та зобов'язано зазначене підприємство у строк до 01.06.02 замовити в управлінні архітектури та містобудування АПЗ на розробку проектної документації і розробити проектну документацію на будівництво спортивно-оздоровчого комплексу (п. 2 рішення від 27.06.01).

На підставі звернення зазначеного підприємства та подання постійної комісії ради з питань будівництва, землекористування, житлово-комунального господарства, благоустрою та екології 28.04.2005 р. Ужгородська міська рада прийняла рішення за № 579 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», п. 3.3 якого було внесено зміни до п. 2 рішення від 27.06.01 в частині строку - 29.04.06 до якого підприємство було зобовязано замовити в управленні архітектури та містобудування АПЗ на розробку проектної документації та розробити проектну документацію на будівництва спортивно-оздоровчого комплексу по Слов'янській набережній.

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю „Дукат-Ужгород" - згідно статуту (нова редакція від 26.06.06) є правонаступником колективного виробничо-торговельного підприємства „Дукат" у результаті реорганізації останнього шляхом перетворення, що встановлено рішенням господарського суду Закарпатської області від 23.11.12 у справі № 5008/1834/2011 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Дукат-Ужгород" до Ужгородської міської ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - головного управління Держкомзему України у Закарпатській області, управління освіти Ужгородської міської ради, державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області та за участю прокурора міста Ужгорода про визнання нечинним та скасування п.10 рішення Ужгородської міської ради від 03.06.2011 р. №179 „Про регулювання земельних відносин" в частині скасування пункту 2.11 рішення Ужгородської міської ради від 27.12.01.

Зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено і згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування у даній справі за участю тих же осіб, що товариство з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» - позивач у даній справі - набуло права на одержання земельної ділянки у користування на підставі рішення від 27.12.01 та права вимагати оформлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою.

Матеріалами даної справи встановлено, що позивачем на підставі наведених вище рішень Ужгородської міської ради було розроблено АПЗ на спортивно-оздоровчий комплекс, яке затверджено головним архітектором м. Ужгорода, розпочато виконання проектно-вишукувальних робіт, для чого отримано необхідні погодження, отримано позитивний висновок комплексної державної експертизи по робочому проекту «Будівництво спортивно-оздоровчого комплексу по Словянській набережній б/н в м. Ужгород», виготовлено кадастрову справу на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер; відділом землекористування Ужгородської міської ради видано довідку від 16.03.05 про грошову оцінку цієї земельної ділянки кадастровим номером :24:002:0122, яка становить 583777,10 грн. та виходячи з якої позивач сплачує земельний податок (в тому числі, на протязі 2016р. ним сплачено земельного податку на загальну суму 45208,28 грн.) Встановлено, що не дивлячись на неодноразові звернення про видачу державного акту на право постійного користування землею та про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки з метою переоформлення її використання на умовах оренди, підприємство так і не отримало документа, що підтверджує його право на користування землею.

Так, 23.09.08 відділ земельних ресурсів у м. Ужгороді листом № 363/01-14, 29.04.13 виконавчий комітет Ужгородської міської ради листом №318/03-20/1 відмовили позивачу і у виготовленні державного акту на постійне користування земельної ділянки через зміни у законодавстві і у внесенні змін до рішення від 27.12.01 щодо надання спірної земельної ділянки не на праві постійного користування, а на праві оренди. Натомість, 03.06.12 Ужгородською міською радою прийнято рішення № 179 "Про регулювання земельних відносин", пунктом 10 якого скасоване рішення від 27.12.01 про надання позивачеві земельної ділянки у постійне користування.

За позовом ТОВ «Дукат-Ужгород» господарський суд Закарпатської області вищенаведеним рішенням від 23.11.12 у справі № 5008/1834/2011 визнав нечинним та скасував п.10 рішення Ужгородської міської ради від 03.06.11 № 179 «Про регулювання земельних відносин» і станом на час даного судового розгляду рішення від 27.12.01, за яким колективному виробничо-торгівельному підприємству «Дукат», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород», надано в постійне користування з правом викупу земельну ділянку площею 1,4 га для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу по Словянській Набережній - є чинним.

Питання, що є спірними у даній справі регулюються відповідними приписами Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції чинній станом на час прийняття рішення від 27.12.01.

Так, згідно ст. 7 ЗКУ (1990р., який втратив чинність з 01.01.2002 року) було передбачено, що користування землею може бути, зокрема, постійним, тобто без заздалегідь установленого строку; у постійне користування земля надається радами із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, яким було КВТП "Дукат".

Згідно ст. 10 ЗКУ надання земельних ділянок на території міських рад, якою є спірна земельна ділянка, у користування у порядку встановленому ст. 19 цього кодексу, віднесено до повноважень міських рад у галузі регулювання земельних відносин.

За приписами ст. 19 ЗКУ, з посиланням на яку відповідачем прийнято рішення від 27.12.01 про надання позивачу у користування спірну земельну ділянку, встановлено, що міська рада надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Згідно п. 34 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні питання надання земельної ділянки в користування вирішується радою на її пленарному засіданні з прийняттям відповідного рішення ради як акту органу місцевого самоврядування (ст. 59 цього ж Закону).

За приписами ст.ст. 22, 23 ЗКУ право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта як документа, що посвідчує це право.

25.10.01 прийнято новий Земельний кодекс України, який набрав чинності з 01.01.02 (далі - ЗКУ, 2001р.), тобто через чотири дні після прийняття Ужгородською міською радою рішення від 27.12.01 про надання позивачеві у постійне користування земельної ділянки.

Приписами ЗКУ, 2001р. було істотно звужено сферу застосування інституту права постійного користування землею, внаслідок чого право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності стало можливим набувати лише підприємствам, установам та організаціям, що належать до державної або комунальної власності.

Так, приписами ст. 92 ЗКУ, 2001р. встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, яке можуть набувати лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності. Тобто, з 1.01.02 приватні (недержавні та некомунальні) юридичні особи не мали права на отримання земельних ділянок у постійне користування, взамін якого кодекс надав їм право набувати земельні ділянки у власність та оренду.

Перехідними положенннями ЗКУ, 2001р. (п.п. 1, 6) було встановлено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу, та що громадяни і юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.11 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» п. 2.1 встановлено, що після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки в користування, особа має право на одержання земельної ділянки в користування і право вимагати оформлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою. Право постійного користування земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Відповідно до приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (ст. 4); підставою здійснення реєстрації згідно ст. 27 цього Закону може бути, зокрема, судове рішення щодо прав на землю.

З огляду на наведені вище фактичні обставини справи, приписи земельного законодавства, суд констатує, що позивач правомірно набув право постійного користування земельною ділянкою кадастровим номером :24:002:0122 на підставі рішення Ужгородської міської ради від 27.12.01 та відповідно до норм чинного на той час Земельного кодексу України, а отже - і права на оформлення документів, що посвідчують право користування нею.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України, тобто набуте відповідно до закону право постійного користування землею захищається нарівні з правом власності, яке є непорушним та захищається судом.

Способи захисту прав на земельні ділянки встановлені приписами ст. 152 ЗКУ, 2001р., згідно яких держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до

порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або

створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або

органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Визнання прав на землю як спосіб захисту застосовується тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб'єктивного земельного права, суб'єктивне право оспорюється, заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права користування земельною ділянкою через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Невизначеність суб'єктивного права на землю призводить до неможливості його використання або перешкоджає такому використанню.

У даних спірних відносинах через відсутність правовстановлюючих документів - державного акта на право постійного користування - та відмови відповідача у його видачі через зміни у законодавстві позивач позбавлений можливості використання правомірно наданого йому права користування земельною ділянкою за її призначенням.

За наведених фактичних обставин та керуючись наведеними приписами земельного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав у позивача для визнання його права постійного користування спірною земельною ділянкою, що надана йому відповідно до закону органом місцевого самоврядування - відповідачем у справі, однак не оформлена з видачею правовстановлюючого документа і можливість такого оформлення відповідачем втрачена через зміни у законодавстві.

Суд приймає до уваги, що у позивача немає іншого способу захисту свого права, яке заперечується відповідачем, ніж визнання його за рішенням суду.

При цьому суд також приймає до уваги, що відповідач щодо спірної земельної ділянки уже після прийняття Земельного кодексу України 2001р. вживав заходи, спрямовані на оформлення прав позивача на спірну земельну ділянку, оскільки рішенням від 28.04.05 було продовжено строк на замовленння АПЗ на розробку проектної документації та на, власне, розробку проектної документації на будівництво спортивно-оздоровчого комплексу на зазначеній ділянці. Для включення даного питання до проекту рішення чергової сесії міської ради від позивача вимагалося надати довідку про сплату податку на землю за попередні роки (лист виконкому Ужгородської міської ради від 03.03.05 № 2226/02-20). Рішенням суду від 23.11.12 у справі № 5008/1834/2011 встановлено, що позивачем понесені витрати на суму 789350,6 грн., що включають в тому числі сплату податку на землю за спірну земельну ділянку; матеріалами даної справи встановлено, що лише на протязі 2016р. позивачем за дану ділянку сплачено земельного податку на загальну суму 45208,28 грн., виходячи із грошової оцінки цієї землі за даними відділу землекористування відповідача - Ужгородської міської ради (довідка від 16.03.05 про грошову оцінку земельної ділянки кадастровим номером :24:002:0122, яка становить 583777,10 грн.). Тобто, відповідач - орган місцевого самоврядування - зазначеними діями підтвердив правомірність набуття відповідачем права постійного користування спірною земельною ділянкою та на протязі тривалого часу породжував у відповідача впевненість у можливості оформлення наданого йому права користування земельною ділянкою. У рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009р № 1-9/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону) і тому "...органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Наведене є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення...".

В силу наведеного судом не приймаються заперечення відповідача проти позову з посиланням на відсутність у позивача правовстановлюючих документів та затвердженої документації із землеустрою. Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що позивач не є правонаступником КВТП "Дукат", а отже не набув права користування земельною ділянкою також не можуть бути прийняті судом, оскільки таке правонаступництво позивача встановлено рішенням господарського суду Закарпатської області від 23.11.12 у справі № 5008/1834/2011.

Щодо вимог позивача в частині надання права на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої реєстрації права користування земельною ділянкою, то такі не підлягають задоволенню через невідповідність їх способам захисту прав на земельні ділянки, встановлені приписами ст. 152 Земельного кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 4-3, 12, 33, 34, 35, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

1.1. Визнати за товариством з обмеженою відповідальністю "Дукат-Ужгород" (88000 м. Ужгород, вул. Паризької комуни, 2А, ) право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4 га розташованою на Слов'янській набережній у м. Ужгороді наданого Ужгородською міською радою рішенням від 27.12.01 „Про надання та приватизацію земельних ділянок".

2. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 18.07.16

Суддя Ушак І.Г.