ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа№ 914/1237/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання», м.Кривий Ріг

до відповідача: Державного підприємства «Львіввугілля», м.Сокаль Львівської області

про стягнення 1 081 523,18 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1-представник за довіреністю №31 від 25.04.2016 року

від відповідача: не з»явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення 1 081 523,18 грн.

Ухвалою від 12.05.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 03.06.2016 року Ухвалою від 03.06.2016 року розгляд справи відкладено до 05.07.2016 року, за клопотанням відповідача. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги ухвали суду не виконав повністю, позовні вимоги просить задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. На виконання умов договору про закупівлю товару за результатами відкритих торгів №325 Приватним акціонерним товариством «Криворізький завод гірничого обладнання» поставлено ОСОБА_2 СП251.13.00.00.000-113.06, довжиною 207 м, 2х110кВт, з КНО, ланцюгом фірми «Вістек» кл.С, з КЗЧ та додатковою комплектацією згідно опитувального листа Державному підприємству «Львіввугілля». Згідно договору, ДП «Львівгулля» зобов»язувалося оплатити вказаний товар, однак, порушуючи умови договору в частині порядку здійснення оплати, в останнього виникла заборгованість в розмірі 1 081 523,18 грн.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час і дату проведення судового засідання, про що свідчить протокол від 05.07.2016 року, вимоги ухвал суду не виконав повністю, подав відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог.

15.07.2016 року відповідачем за вх. № 30008/16 подано клопотання про неможливість забезпечити явку представника та про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.09.2014 року між Приватним акціонерним товариством «Криворізький завод гірничого обладнання» (надалі позивач, учасник по договору) та Державним підприємством «Львіввугілля» (надалі відповідач, замовник по договору) укладено договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів №325 (надалі договір) (а.с.17-20).

Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов»язується у 2014 році поставити замовнику товар, а саме: 28.92.1 машини і устаткування для гірничих робіт, а замовник зобов»язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену грошову суму.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що кількість, ціна, асортимент і терміни постачання товару визначаються специфікацією №1, що є складовою і невід»ємною частиною договору.

Відповідно до Специфікації №1 від 10.09.2014 року позивач зобов»язується поставити відповідачу ОСОБА_2 СП251.13.00.00.000-113.06, довжиною 207 м, 2х110кВт, з КНО, ланцюгом фірми «Вістек» кл.С, з КЗЧ та додатковою комплектацією згідно опитувального листа в наступній комплектації:

-Кабель КГЕШВ 3х70+1х10+3х4 320 м;

-Автоматичний вимикач АВ-250/400ДО

на загальну суму 14 481 436,80 грн. в тому числі ПДВ.

Позивачем на виконання умов договору здійснено поставку товару 05.12.2014 року залізничним транспортом, про що свідчить накладна №44242 (а.с. 25).

Відповідно до п.4.1. договору розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування коштів підприємства замовника на розрахунковий рахунок позивача в наступному порядку: оплата проводиться протягом 5 днів з моменту приймання обладнання замовником на заводі виробника, про що свідчить протокол №62.

Однак, відповідачем здійснено часткову сплату за поставлений товар, згідно накладної №44242 від 05.12.2014 року в розмірі 14 078 089,72 грн., що підтверджується платіжними дорученнями долученими до матеріалів справи.

Позивач стверджує, що з 06.10.2014 року за відповідачем існує заборгованість за невиконання договірних зобов»язань по договору №325 від 10.09.2014 року, Специфікації №1 від 10.09.2014 року у розмірі 403 347,08 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 607 236,21 грн. та 3% річних в розмірі 70 939,89 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, за підрахунком позивача, становить 1 081 523,18 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що станом на день розгляду справи відповідач не сплатив заборгованість перед позивачем, розмір боргу не змінився.

На час розгляду справи відповідач не подав доказів погашення боргу, явку повноважного представника в судове засідання 19.07.2016 року не забезпечив, відзив на позов подав, в якому позовні вимоги заперечує частково. Відповідач стверджує, що датою постачання, згідно п.5.6 договору, вважається дата, яка вказана замовником на товаросупровідних документах наданих учасником, при його прийманні. Фактично товар поставлено (прийнято), на думку відповідача, 05.12.2014 року, згідно накладної №44242, тобто на момент поставки товару відповідачем сплачено11 350 000,00 грн. Відповідач заявляє, що оскільки у протоколі приймання конвеєра №62 не вказано дати його складення, тому даний документ не є належним доказом для того, щоб вважати, що борг по договору фактично виник з 06.10.2014 року, як це вказує позивач. А тому нарахування 3% річних та інфляційних необхідно здійснювати з 10.12.2014 року, а не з 06.10.2014 року. Єдиним належним доказом приймання товару, згідно договору, є накладна від 05.12.2014 року.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів №325 (а.с.17-20).

Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов»язується у 2014 році поставити замовнику товар, а саме: 28.92.1 машини і устаткування для гірничих робіт, а замовник зобов»язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену грошову суму.

Факт поставки відповідачу товару підтверджується копією накладної №44242 на відпуск матеріалів на сторону від 05.12.2014 року.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.4.1. договору розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування коштів підприємства замовника на розрахунковий рахунок позивача в наступному порядку: оплата проводиться протягом 5 днів з моменту приймання обладнання замовником на заводі виробника.

Приймання товару оформлено протоколом №62 від 30.09.2014 року.

Суд не може погодитися з твердження відповідач про те, що датою постачання, згідно п.5.6 договору, вважається дата, яка вказана замовником на товаросупровідних документах наданих учасником, при його прийманні і фактично товар поставлено (прийнято), на думку відповідача, 05.12.2014 року, згідно накладної №44242, та на момент поставки товару відповідачем сплачено11 350 000,00 грн., оскільки, як вбачається з даного договору, «поставка» товару відбувається після його «приймання», а оплата проводиться після «приймання» вказаного товару.

Згідно специфікації №1 від 10.09.2014 року до договору від 10.09.2014 року №325 доставка товару здійснюється: по поз. 4, 6, 8, 9 протягом 20 днів з моменту приймання обладнання замовником на заводі-виробника або складі учасника та проведення оплати; по поз. 1, 2, 3, 5, 7 протягом 30 днів з моменту приймання обладнання замовником на заводі-виробника або складі учасника та проведення (а.с.21-24).

Проте, відповідач свої зобовязання за договором, у строки визначені договором, не виконав повністю.

Факт оплати відповідачем частини боргу підтверджується наступними платіжними дорученнями, копії яких долучені до матеріалів справи:

№957 від 22.10.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№972 від 23.10.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№982 від 27.10.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1477 від 31.10.2014 року на суму 1 400 000,00 грн.

№1581 від 04.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1604 від 06.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1750 від 13.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1779 від 20.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1792 від 21.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1815 від 28.11.2014 року на суму 1 000 000,00 грн.

№1896 від 03.12.2014 року на суму 950 000,00 грн.

№2187 від 24.12.2014 року на суму 700 000,00 грн.

№2217 від 26.12.2014 року на суму 230 104,00 грн.

№2331 від 30.12.2014 року на суму 488 000,00 грн.

№55 від 09.01.2015 року на суму 579 881,72 грн.

№229 від 20.01.2015 року на суму 730 104,00 грн.

Отже, неоплаченою залишається заборгованість в розмірі 403 347,08 грн.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем правомірно визначено дату - 06.10.2014 року, з якої за відповідачем існує заборгованість за невиконання договірних зобов»язань по договору №325 від 10.09.2014 року, Специфікації №1 від 10.09.2014 року у розмірі 403 347,08 грн.

З урахуванням цих положень, перевіривши розрахунок, суд встановив, що позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 70 939,89 грн.

Щодо нарахованих позивачем втрат від інфляції в розмірі 607 236,21 грн. суд зазначає наступне:

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

З наведеного вбачається, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 10.07.2013 р. по справі №5002-33/4081-2012.

Перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних втрат наведених у розрахунку, суд встановив, що позивачем невірно визначена сума інфляційних втрат.

Враховуючи норми чинного законодавства України, суд здійснив перерахунок інфляційних втрат.

Отже, інфляційні за жовтень 2014 року, враховуючи проплати відповідача у жовтні, на суму боргу на кінець місяця 10 081 436,80 грн. становлять 191 547,30 грн. (10 081 436,80 * 101,9 = 191 547,30);

інфляційні за листопад 2014 року, враховуючи проплати відповідача у листопаді, на суму боргу на кінець місяця 4 081 436,80 грн. становлять 122 443,10 грн. (4 081 436,80 * 103,0 = 122 443,10);

інфляційні за грудень 2014 року, враховуючи проплати відповідача у грудні, на суму боргу на кінець місяця 1 713 332,80 грн. становлять 53 112,49 грн. (1 713 332,80 * 103,1 = 53 112,49);

інфляційні за січень 2015 року, враховуючи проплати відповідача у січні, на суму боргу на кінець місяця 403 347,08 грн. становлять 21 377,48 грн. (403 347,08 * 105,3 = 21 377,48);

інфляційні за лютий 2015 року квітень 2016 року на суму боргу 403 347,08 грн. 160 128,87 грн:

лютий 2015 року (403 347,08 * 110,8) = 43 561,48 грн.

березень 2015 року (403 347,08 * 114,0) = 56 468,59 грн.

квітень 2015 року (403 347,08 * 102,2) = 8 873,64 грн.

травень 2015 року (403 347,08 * 100,4) = 1 613,39 грн.

червень 2015 року (403 347,08 * 99,0) = - 4 033,47 грн.

липень 2015 року (403 347,08 * 99,2) = - 3 226,78 грн.

серпень 2015 року (403 347,08 * 102,3) = 9 276,98 грн.

вересень 2015 року (403 347,08 * 98,7) = - 5 243,51 грн.

жовтень 2015 року (403 347,08 * 102,0) = 8 066,94 грн.

листопад 2015 року (403 347,08 * 100,7) = 2 823,43 грн.

грудень 2015 року (403 347,08 * 100,9) = 3 630,12 грн.

січень 2016 року (403 347,08 * 99,6) = - 1 613,39 грн.

лютий 2016 року (403 347,08 * 101,0) = 4 033,47 грн.

березень 2016 року (403 347,08 * 103,5) = 14 117,15 грн.

квітень 2016 року (403 347,08 * 100,1) = 403,35 грн.

Відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відтак, стягненню з відповідача підлягають втрати від інфляції в сумі 527 231,76 грн.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд дійшов висновку підставності позову до задоволення частково. До стягнення з відповідача підлягає 1 001 518,73 грн., з яких 403 347,08 грн. основна заборгованість, 70 939,89 грн. три проценти річних, 527 231,76 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не спростував і не подав доказів боргу, суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат, прийшов до висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення 1 081 523,18 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Сплата судового збору підтверджується платіжним дорученням №3744 від 26.04.2016 року на суму 16 222,85 грн., який відповідно до ст.49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівугілля» (80000, м.Сокаль, вул.Богдана Хмельницького,26; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» (50057, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область, вул.Заводська,1; ) заборгованість в розмірі 1 001 518,73 грн. (один мільйон одна тисяча п»ятсот вісімнадцять грн. 73 коп.), з яких основна заборгованість в розмірі 403 347,08 грн. (чотириста три тисячі триста сорок сім грн. 08 коп.), інфляційні втрати в розмірі 527 231,76 грн. (п»ятсот двадцять сім тисяч двісті тридцять одна грн. 76 коп.), три проценти річних в розмірі 70 939,89 грн. (сімдесят тисяч дев»ятсот тридцять дев»ять грн. 89 коп.), а також 15 022,36 грн. (п»ятнадцять тисяч двадцять дві грн. 36 коп.) судового збору.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 21.07.2016 р.

Суддя Горецька З. В.