ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 922/1098/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,за довіреністю б/н від 01 лютого 2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 29 червня 2016 року, ОСОБА_3, б/н від 29 червня 2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу другого відповідача (вх. №1580 Х/1-42) на рішення господарського суду Харківської області від 17 травня 2016 року у справі №922/1098/16

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс", с. Старовірівка, Шевченківський р.-н, Харківська обл. "Старовірівський птахокомплекс" с. Старовірівка

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма", смт. Чкаловське

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбитех", м. Харків

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17 травня 2016 року у справі №922/1098/16 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комбитех", м. Харків (); стягнуто з Товариством з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" (адреса: 63544, Харківська область, Чугуївський район, смт. Чкаловське, вул. Польова, 1; ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (63631, Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, вул. 40 років Перемоги, буд. 227-А ; ) 689,00 грн. судового збору, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбитех" (адреса: 61120, м. Харків, вул. Тимурівців, 36; ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" (63631, Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, вул. 40 років Перемоги, буд. 227-А ; ) 689,00 грн. судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комбитех" з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

21 червня 2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (вх.№6454).

22 червня 2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбитех" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№6476).

22 червня 2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№6499).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22 червня 2016 року з огляду на неявку у судове засідання другого відповідача, яким було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегією суддів було відкладено розгляд справи.

05 липня 2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбитех" надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання, яке відбулось 07 липня 2016 року, зявились належні представники сторін, які підтримали свої правові вимоги по справі.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

30 грудня 2014 року позивачем, як покупцем, та 1-м відповідачем, як постачальником, укладено договір поставки № 1/01 (Том 1 а.с. 13), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в специфікації, що є додатком до цього договору.

01 лютого 2016 року між 1-відповідачем та 2-м відповідачем укладено договір про відступлення права вимоги № 1/ВПВ відповідно до умов якого 1-й відповідач, як первісний кредитор, передало 2-му відповідачу, як новому кредитору, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 р. (далі - основний договір), укладений між Первісним кредитором та позивачем, як Боржником (п. 1.1. договору).

Звертаючись до суду першої інстанції з відповідним позовом Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Старовірівський птахокомплекс" зазначає, що за спірним договором № 1/ВПВ від 01.02.2016 р. 1-м відповідачем відступлено 2-му відповідачу право вимоги, які останній має до позивача за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, тоді як умови цього договору поставки забороняють 1-му відповідачу відступати право вимоги, без відповідного погодження з позивачем. При цьому, позивач наголошує на тому, що він не надавав своє згоди на відступлення 1-м відповідачем права вимоги при укладанні останнім договору № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року. За таких обставин, спірний договір, на думку позивача, суперечить положенням ст. 203, 514-516 ЦК України, а відтак має бути визнаний недійсним.

Виходячи з того, що умовами договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року (п. 10.6. з урахуванням вимог додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року), передбачено, що відступлення права вимоги (заміна кредитора) за цим договором допускається виключно за погодженням з другою стороною договору, і позивач, як боржник за цим договором, не надавав своєї згоди на укладання 1-м відповідачем договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року згідно з яким останній відступив 2-му відповідачу своє право вимоги до боржника за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною позицією суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю "Комбитех" в апеляційній скарзі наголошує, що:

1)додаткова угода №2 є недійсною, враховуючи її фактичне створення після 14 серпня 2015 року,

2)судом першої інстанції було безпідставно допущено до участі в розгляді спору представника першого відповідача та прийнято його письмові пояснення, оскільки у відповідності до довіреності від 28 березня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" не уповноважило представника ОСОБА_4 на представництво його інтересів у суді в якості відповідача по справі.

3)судом було прийнято рішення за відсутності представника другого відповідача, яким було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи,

4)судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду відповідає в повній мірі вимогам законодавства виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 30 грудня 2014 року позивачем, як покупцем, та 1-м відповідачем, як постачальником, укладено договір поставки № 1/01 (Том 1 а.с. 13), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар, ціна, найменування, асортимент, кількість та якість якого затверджується сторонами в специфікації, що є додатком до цього договору.

До зазначеного договору сторонами укладалися додаткові угоди № 1 від 01 липня 2015 року та № 2 від 14 серпня 2015 року. (Том 1 а. с. 14-15).

Згідно з додатковою угодою № 2 від 14 серпня 2015 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року (Том 1 а.с. 15) сторонами доповнено договір поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року пунктом 10.6. наступного змісту: відступлення права вимоги (заміна кредитора) за цим договором допускається виключно за погодженням з другою стороною договору.

Даною довіреністю ТОВ "Граківські комбікорма" в особі його директора уповноважило ОСОБА_5, бути представником Товариства з питань укладення договорів купівлі-продажу, поставки, відповідального зберігання, застави та інших договорів, повязаних із розпорядженням будь-яким майном Товариства; укладання договорів про внесення змін та/або доповнень у раніше укладені Товариством договори, а також договорів про розірвання.

Як зазначає позивач, договір поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року ними виконувався в передбаченому Законом порядку, у звязку з чим останній має за цим договором заборгованість в сумі 906000 грн.

Матеріали справи також свідчать про те, що між 1-відповідачем та 2-м відповідачем укладено договір про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року (Том 1 а.с. 61), відповідно до умов якого 1-й відповідач, як первісний кредитор, передало 2-му відповідачу, як новому кредитору, а новий кредитор прийняв право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 р. (далі - основний договір), укладений між Первісним кредитором та позивачем, як Боржником (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 1.2. договору, за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобовязань за основним договором, у тому числі сплати боргу за основним договором в сумі 906 000,00 (девятсот шість тисяч) грн. 00 коп.

Позивач вважає, що зазначений договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам ст. ст. 512-516 ЦК України, порушує його права щодо незмінності кредитора в зобовязанні за Договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 р. (з урахуванням вимог додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року), так як дозволу на зміну кредитора за цим договором він не надавав, а тому підлягає визнанню недійсним.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Так ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Аналогічна правова позиція також наведена в Постанові пленуму Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року по справі № 3-43гс15, прийнятій за результатами розгляду заяви щодо неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Статтею 111-28 ГПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Оскільки умовами договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 р. (п. 10.6. з урахуванням вимог додаткової угоди № 2 від 14 серпня 2015 року), передбачено, що відступлення права вимоги (заміна кредитора) за цим договором допускається виключно за погодженням з другою стороною договору, і позивач, як боржник за цим договором, не надавав своєї згоди на укладання 1-м відповідачем договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року згідно з яким останній відступив 2-му відповідачу своє право вимоги до боржника за договором поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку про задоволення позову, та визнання договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року недійсним у судовому порядку.

В той же час в апеляційній скарзі другим відповідачем наголошується на неможливості визнання договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року недійсним, оскільки додаткова угода № 2 є недійсною в силу підроблення сторонами дати її укладення та фактичного підписання вже після 14 серпня 2015 року. Не погоджуючись з вказаною позицією другого відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується безпосередньо й відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відтак другий відповідач вказуючи про недійсність додаткової угоди № 2, чим безпосередньо підтверджує безпідставність позовних вимог та дійсність договору про відступлення права вимоги № 1/ВПВ від 01 лютого 2016 року, має процесуальний обов'язок доведення відповідної обставини належними засобами доказування. Тобто в даному випадку відповідач вказуючи про невідповідність дати укладення додаткової угоди № 2 з фактичною датою її створення, повинен довести таку обставину належними доказами, а саме висновком судового експерта, оскільки для встановлення такого факту необхідним є застосування спеціальних знань.

Натомість, як в ході розгляду спору у суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду спору Товариством з обмеженою відповідальністю "Комбитех" не було надано жодного доказу на підтвердження факту підроблення дати укладення додаткової угоди № 2, а безпосередньо висновку судового експерта.

Судом приймається до уваги, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Комбитех" не було заявлено ані в апеляційній скарзі ані в окремій заяві прохання про призначення відповідної експертизи, тобто визначена другим відповідачем обставина носить характер припущення та не може бути прийнята судом апеляційної інстанції в якості доведеного стороною факту.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У господарських відносинах правочин, між юридичними особами вчиняється шляхом складання документа, що визначає його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах та скріплюється печаткою (ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України).

Аналогічні приписи містяться і в ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

З наданої позивачем копії додаткової угоди №2, вбачається підписання вказаної угоди належними представниками позивача та першого відповідача та її скріплення печатками сторін. Виходячи з того, що договір має всі обов'язкові реквізити, як то письмову форму, дату укладення, номер договору, найменування сторін, адреси сторін, підписи, печатки, вказана угода є укладеною в належній письмовій формі.

Зазначене, при умові не доведення другим відповідачем належними доказами факту підроблення угоди, зумовлює висновок суду про те, що додаткова угода №2 є укладеною сторонами в належній формі, вказаний правочин вчинено з наміром створити правові наслідки безпосередньо в момент її підписання, тому є укладеним правочином в розумінні ст.207 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України та відповідно створює для сторін договору відповідні права та обовязки.

Безпідставними є також доводи апелянта про допущення судом процесуальних порушень з огляду на відмову в задоволенні клопотання про призначення експертизи, заявленого останнім в ході розгляду справи у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, другим відповідачем було надано до суду першої інстанції клопотання про призначення технічної експертизи документів (вх. № 14181 від 26 квітня 2016 року), в якому просить суд призначити по справі № 922/1098/16 технічну експертизу документів, а саме: додаткової угоди № 2 від 30.12.2014 р. до договору поставки № 1/01 від 30.12.2014 р., укладеної між відповідачами у даній справі, згідно з якою до зазначеного договору було внесено умови, які забороняють 1-му відповідачу відступати право вимоги, які виникли за цим договором поставки. На розгляд експерта 2-й відповідач просить поставити наступні питання:

1) Чи відповідає дата складання Додаткової угоди №2 до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року, вказаній на ньому, істинному віку документа?

2) Чи міг спірний документ (Додаткова угода №2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від З0 грудня 2014 року) бути створені пізніше дати, вказаної в ньому?

3) Яка давність нанесення відбитків печатки в спірному документі (Додаткова угода № 2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року)?

4) Чи співпадає за давністю нанесення відбитків печаток документів (Додаткова угода №2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року), з вказаним віком документів?

5) Яка черговість внесення обовязкових реквізитів спірного документу (Додаткова угода №2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року)?

6) Яка черговість нанесення пересічних штрихів і/або відбитків у спірному документі (Додаткова угода №2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року)?

7) Чи можливо, що підпис у документі (Додаткова угода №2 від 14 серпня 2015 року до Договору поставки №1/01 від 30 грудня 2014 року) виконано друкарськими речовинами, виробленими у час, вказаний у документі чи вироблені в недавній час (кілька місяців).

Проведення технічної експертизи документів 2-й відповідач просить доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_6 Міністерства юстиції України (61177, м. Харків, вул. Золочівська, 8-А).

В обґрунтування зазначеного клопотання 2-й відповідач зазначає, що він має сумніви стосовно того, що вказана додаткова угода № 2 від 14 серпня 2015 року, дійсно укладалася 14 серпня 2015 року; що вона укладалася уповноваженою на час її укладання особою; що ця додаткова угода з'явилася вже після звернення 2-го відповідача до суду з позовом до позивача по даній справі в межах справи № 922/119/16 про стягнення боргу за договором поставки № 1/01 від 30.12.2014 р.; що до Єдиного реєстру внесено відмітку про втрату оригіналів установчих документів юридичної особи 1-го відповідача, а в провадженні Чугуївського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області перебуває справа за фактом крадіжки установчих документів та печатки товариства за ч. 1 ст. 357 КК України.

Відмовляючи в задоволенні відповідного клопотання суд першої інстанції наголосив, що 2-й відповідач в межах даної справи в передбачений законом спосіб не ініціював оспорення додаткової угоди № 2 від 30 грудня 2014 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року, а відтак вказаний правочин є правомірним доки інше не інше не буде доведено саме в судовому порядку.

В даному випадку суд не погоджується з такою позицією апелянта з огляду на наступне.

Предметом розгляду суду в межах даної справи є дійсність або недійсність договору про відступлення права вимоги від 01 лютого 2016 року № 1/ВПВ, тоді дійсність або недійсність додаткової угоди № 2 від 30 грудня 2014 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року предметом розгляду суду в межах даної справи не є.

За змістом статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

2-й відповідач в межах даної справи в передбачений законом спосіб не ініціював оспорення додаткової угоди № 2 від 30 грудня 2014 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року.

Таким чином безпосередній висновок судової експертизи з приводу поставлених апелянтом питань не впливає на дійсність договору про відступлення права вимоги від 01 лютого 2016 року № 1/ВПВ, доки в судовому порядку не буде підтверджена недійсність додаткової угоди № 2 від 30 грудня 2014 року до договору поставки № 1/01 від 30 грудня 2014 року.

При цьому суд звертає увагу, що за змістом статті 83 Господарського процесуального кодексу України, передбачена можливість виходу господарського суду при прийнятті рішення за межі позовних вимог виключно за умови, що це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

В той же час другий відповідач, звертаючись з відповідним клопотанням до суду першої інстанції, не заявив відповідного клопотання, що обмежує господарський суд в можливості самостійного визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 30 грудня 2014 року в рамках даного спору.

Окрім цього, як наголошувалось раніше, другий відповідач не зважаючи на свої твердження, викладені в апеляційній скарзі про незаконність відмови в призначенні судової експертизи, не заявив такого клопотання в суді апеляційної інстанції.

Одночасно за твердженням апелянта судом першої інстанції було безпідставно допущено до участі в розгляді спору представника першого відповідача та прийнято його письмові пояснення, оскільки у відповідності до довіреності від 28 березня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" не уповноважило представника ОСОБА_4 на представництво його інтересів у суді в якості відповідача по справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відповідності до змісту довіреності від 28 березня 2016 року (Том 1 а.с.65) Товариство з обмеженою відповідальністю "Граківські комбікорма" уповноважило ОСОБА_4 на представництво інтересів товариства в усіх судах загальної юрисдикції, а також користуватись усіма іншими процесуальними правами, встановленими законом та здійснювати інші законні дії, повязані представництвом за цією довіреністю. Відтак відсутність в довіреності прямої вказівки щодо наділення ОСОБА_4 повноваженнями представляти інтереси товариства в суді саме в якості відповідача по справі не позбавляють останнього відповідного права, оскільки представник був наділений усіма процесуальними правами, повязаних з захистом інтересів товариства в суді.

Не свідчить про порушення місцевим господарським судом норм процесуального законодавства твердження другого відповідача про прийняття судом рішення за відсутності його представника, яким було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи.

У вiдповiдностi до вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язаннi добросовiсно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав i охоронюваних законом iнтересiв другої сторони, вживати заходiв до всебiчного, повного та об'єктивного дослiдження всiх обставин справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд вiдкладає в межах строкiв, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спiр не може бути вирiшено в даному засiданнi.

Вiдкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не вiдсутнiсть у судовому засiданнi представникiв сторiн, а неможливiсть вирiшення спору у вiдповiдному судовому засiданнi.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З матеріалів справи вбачається, що другий відповідач був належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, оскільки був присутнім в попередньому судовому засіданні 26 квітня 2016 року, що підтверджується протоколом від 26 квітня 2016 року (Том 1 а.с.66)

За таких обставин, прийнявши рішення у справі за відсутності представника другого відповідача, обізнаного про час та місце судового засідання, суд першої інстанції діяв в межах визначених господарським процесуальним законодавством.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України покладається на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статтею 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбитех" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17 травня 2016 року у справі №922/1098/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 08 липня 2016 року.

Головуючий суддя Россолов В.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Терещенко О.І.