ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Справа №922/1331/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Івакіна В.О., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №14-88 від 18.04.2014р.

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №010/070/364 від 02.03.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу відповідача (вх.№1767Х/1-41 від 01.07.2016р.), на рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1331/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Національного центру Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, сел. Ватутіне, Нововодолазький р-н, Харківська обл.,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1331/16 (суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Національного центру Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 24159,68 грн. інфляційних, 3% річних в сумі 1920,77 грн., пені в сумі 9851,60 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. судового збору.

Відповідач, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1331/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не надано оцінку тій обставині, що продавець, порушуючи, п. 3.4 договору №2007/14-БО (Т) 32 від 25.02.2014р. за час дії договору повертав покупцеві акти із запізненням, а саме акти від 28.02.2014р. отримано покупцем 25.04.2014р., акт від 31.03.2014р. отримано покупцем 03.06.2014р. Відповідна затримка відправки актів унеможливила покупцем вчасно виконати свої зобовязання, адже, зважаючи на те, що відповідач є бюджетною установою, видатки розпорядниками бюджетних коштів проводяться лише на підставі платіжних доручень за умови надання підтверджуючих документів (актів приймання-передачі природного газу). Таким чином, апелянт вважає, що позивач є кредитором, який прострочив, оскільки не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку.

Відповідач надав додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.7004 від 13.07.2016р.), в яких зазначив, що враховуючи отримання актів із запізненням, суми, заявлені позивачем до стягнення підлягають перерахунку, а саме підставними є позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 361,14 грн., 3% річних у розмірі 57,04 грн., в іншій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Також, на виконання вимог ухвали суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 04.07.2016р. апелянт надав суду копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який долучено до матеріалів справи.

В судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 13.07.2016р. представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

25.02.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Навчальним центром оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (відповідач, покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу №2007/14-БО(Т)-32.

Відповідно до п. 1.1. договору (в редакції додаткової угоди №2 від 20.06.2014р., продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Відповідно до п. 2.1. договору, продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 116,577 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.1. договору, продавець передає покупцеві газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач протягом січня - березня 2014року передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 116,577 тис. куб. м. на загальну суму 389454,83 грн., що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу від 28.02.2014р., від 31.03.2013р.

За даними позивача, в порушення умов договору відповідачем проведено оплату вартості отриманого природного газу з порушенням термінів, встановлених договором, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень, які надані відповідачем.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені в сумі 9851,60грн., індексу інфляції в сумі 24159,68грн. та 3% річних в сумі 1920,77грн.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, вірні періоди та суми нарахувань, у звязку з чим задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно статті 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором. Відповідач, в порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України, отриманий від позивача природний газ оплатив з порушенням встановлених строків. Дана обставина відповідачем визнається.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 6.1 договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору, яка відповідає приписам частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після підписання позивачем акта приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Згідно з пунктом 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту пункту 6.1 цього договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу.

Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів, чим спростовуються твердження відповідача про зворотне.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обовязок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу.

Прострочення грошового зобовязання відповідача за договором не повязане з моментом реального підписання відповідного акта.

Умови договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу, а тому час підписання сторонами відповідного акту ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобовязанням відповідача.

З огляду на викладене, обставини прострочення підписання позивачем актів та їх несвоєчасне повернення відповідачу не позбавляє його обовязку оплати планового обсягу отриманого природного газу за кожний місяць.

При цьому, з огляду на вищевикладене, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обовязку сплатити вартість фактично поставленого природного газу за закріпленими в договорі умовами.

Відповідна правова позиція узгоджується із висновками Вищого господарського суду України, викладеними в постанові від 21.06.2016р. у справі №910/28812/15.

Таким чином, враховуючи порушення умов зобовязання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача за прострочення виконання зобовязань 3% річних у розмірі 1920,77 грн. та інфляційних витрат у розмірі 24159,68 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру 3% річних з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції правомірно стягнув с відповідача 1920,77 грн. за заявлений період прострочення.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, заявлених у позовних вимогах, суд враховує, що відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

За результатами перерахунку розміру інфляційних втрат, заявлених до стягнення, з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 24159,68 грн. інфляційних втрат.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 9851,60 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із статтею 3 Закону України від 22.11.1996р. №543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Пунктом 7.2. договору сторонами погоджено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 9851,60 грн. пені, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1331/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національного центру Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1331/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18 липня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.О. Івакіна

Суддя П.В. Тихий