ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.2016 Справа № 920/539/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Поліемос»,

смт. Покотилівка, Харківської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Горобина», м. Суми

про стягнення 460 608грн. 67 коп.

Суддя Заєць С. В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 04.05.2016);

від відповідача: не прибув

При секретарі судового засідання Данілова Т. А.

Суть спору: Позивач у позовній заяві від 23.05.2016 просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 604489 грн. 16 коп., з яких 424678 грн. 02 коп. сума основного боргу відповідно до договору від 11.11.2014 № 23, 9027 грн. 20 коп. 3% річних, 43887 грн. 76 коп. інфляційних втрат, 126896 грн. 18 коп. пені; 30 000 грн. 00 коп. витрати на послуги адвоката, а також судовий збір.

22.06.2016 представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог б/н від 22.06.2016, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 649 307 грн. 29 коп., з яких: 362 678 грн. 02 коп. основного боргу, 15915 грн. 80 коп. 3% річних, 67331 грн. 31 коп. інфляційних втрат, 203 382 грн. 16 коп. пені; 30 000 грн. 00 коп. витрат повязаних з оплатою послуг адвоката, а також судовий збір.

04.07.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву від 01.07.2016 № 1-06 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в якому зазначає, що визнає суму основної заборгованості в сумі 343678 грн. 02 коп., при цьому повідомляє, що 23.06.2016 та 01.07.2016 відповідач здійснив часткове погашення заборгованості на суму 19 000 грн. 00 коп. Крім того, відповідач зазначає, що не погоджується з нарахуванням штрафних санкцій та з витратами на правову допомогу адвоката, в обґрунтування своєї позиції надає контррозрахунок та просить зменшити штрафні санкції.

Представник позивача в судовому засіданні 04.07.2016 подав заперечення на відзив відповідача б/н від 04.07.2016, в якому не погоджується з позицією відповідача. Факт погашення заборгованості в сумі 19000 грн. 00 коп підтверджує.

07.07.2016 позивач надав суду заяву про зменшення позовних вимог. Зокрема враховуючи часткову сплату заборгованості відповідачем під час розгляду справи просить суд стягнути з відповідача 328678 грн. 02 коп. основного боргу, та здійснивши перерахунок компенсаційних та штрафних санкцій просить стягнути 96279 грн. 07 коп. пені, 7533 грн. 59 коп. 3% річних, 28117 грн. 94 коп. інфляційних втрат, а також 30 000 грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката та судовий збір.

Окрім цього, представником позивача зазначено прохання про повернення зайвосплачено судового збору.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог суд прийняв подану заяву до розгляду.

Таким чином суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача 460608 грн. 67 коп., в тому числі 328678 грн. 02 коп. боргу відповідно до укладеного між сторонами договору № 23від 11.11.2014, 96279 грн. 07 коп. пені, 7533 грн. 59 коп. -3% річних, 28 117 грн. 94 коп. інфляційних втра, а також 30000 грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката та судовий збір.

Представник позивача в судовому засіданні від 07.07.2016 позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримала у повному обсязі, проти зменшення суми штрафних санкцій, заявлених у відзиві відповідача заперечувала.

Відповідач в судове засідання 07.07.2016 явку повноважного представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

За змістом п. 3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України ), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Виходячи з того, що повноважний представник відповідача був присутній в попередньому судовому засіданні, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом судового засідання від 04.07.2016, господарський суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, господарський суд, встановив:

11 листопада 2014 року між позивачем Приватним акціонерним товариством «Поліемос» (постачальник) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Горобина» (покупець) було укладено договір № 23.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник на підставі заявки, надісланої покупцем, та погоджених обома сторонами специфікацій, зобовязується поставити покупцю етикетку (упаковку), що іменується надалі готова продукція.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що доповнення і зміни в цей договір можуть бути внесені з обопільної згоди сторін, вони мають бути оформлені письмово і набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін.

З матеріалів справи вбачається, що сторони доповнили предмет вказаного договору та, відповідно до п. 2 Додаткової угоди від 30.12.2014 до Договору № 23 від 11.11.2014, п. 1.1.2 розділу 1 «Предмет договору» слід вважати дійсним у редакції: «Постачальник також надає покупцю послуги з передрукарської підготовки за діючими заявками».

Відповідно до п. 3.1. Договору продукція поставляється партіями. На кожну замовлену партію готової продукції складається Специфікація і затверджується постачальником і покупцем у двосторонньому порядку.

Пунктом 4.2 договору, готова продукція вважається зданою постачальником і прийнятою покупцем по кількості і номенклатурі, вказаних у видатковій накладній, підписаній уповноваженим представником покупця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу готову продукцію в жовтні грудні 2015 року на загальну суму 491728 грн. 02 коп.

Факт поставки готової продукції на суму 491728 грн. 02 коп. підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними та актами наданих послуг:

- акт надання послуг № 1407 від 13.10.2015 на суму 7200,00 грн.;

- видаткова накладна №1409 від 13.10.2015 на суму 131328,00 грн.;

- видаткова накладна № 1752 від 07.12.2015 на суму 133 749,60 грн.;

- видаткова накладна № 1765 від 08.12.2015 на суму 71400,42 грн.;

- видаткова накладна № 1751 від 06.12.2015 на суму148050,00 грн.

Згідно п. 2.4. договору покупець зобовязується сплатити кожну партію готової продукції за безготівковим розрахунком на розрахунковий рахунок постачальника згідно рахунку-фактури:

- 50% передплата,

- 50% з відстрочкою платежу на тридцять календарних днів, з моменту поставки готової продукції на склад покупця.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що відповідачем в порушення умов укладеного між сторонами договору не було здійснено розрахунку за поставлену продукцію в повному обсязі і в передбачені договором строки, в звязку з чим на день подачі позову у відповідача перед позивачем була наявна заборгованість у розмірі 424678 грн. 02 коп.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що після порушення провадження у справі відповідачем частково була сплачена заборгованість і станом на 07.07.2016 заборгованість відповідача за поставлену продукцію становить 328678 грн. 02 коп.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати, господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог до виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт отримання відповідачем готової продукції від позивача підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема копією видаткових накладних та специфікаціями, проте в порушення взятих на себе зобовязань та вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України, відповідач не виконав зобов'язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати готову продукцію, у звязку з чим, його заборгованість перед позивачем складає 328 678 грн. 02 коп.

Відповідачем факт отримання готової продукції та наявності заборгованості підтверджується у відзиві на позовну заяву, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 328678 грн. 02 коп. заборгованості за отриманий товар, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних позивач зазначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно з поданим розрахунком та заявою про зменшення позовних вимог, позивачем відповідачеві нараховано інфляційні втрати в сумі 28117 грн. 94 коп., 3 % річних - 7533 грн. 59 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення пені позивач зазначає, що пунктом 5.4. договору, сторони погодили, що у разі порушення термінів постачання або оплати готової продукції винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з поданим розрахунком, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, за несвоєчасну оплату отриманої готової продукції відповідачеві нарахована пеня в сумі 96279 грн. 07 коп.

Представник відповідача в судовому засіданні від 04.07.2016 заперечував проти порядку нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних, які здійснені позивачем, та надав свій контррозрахунок, відповідно до якого сума інфляційних втрат становить 29466 грн. 93 коп., 3% річних 6372 грн. 62 коп., пені 92505 грн. 53 коп.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно розрахунку, здійсненого судом загальний розмір інфляційних втрат складає 28117 грн. 94 коп., 3% річних 7533 грн. 59 коп., пені 96 279 грн. 07 коп. Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2016.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Контррозрахунок відповідача є невірним з огляду на неправільність визначення відповідачем періодів розрахунків, в тому числі і включення до періодів розрахунків також і дня проведення платежу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору, інфляційні втрати та 3% річних передбачені чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 96279 грн. 07 коп., інфляційних втрат в сумі 28117 грн. 94 коп., 3% річних 7533 грн. 59 коп. грн. 30 коп., є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивач у відзиві на позовну заяву вважає, що штрафні санкції надмірно великими та просить суд зменшити розмір штрафних санкцій.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій і додані до клопотання документи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання, невідповідності розміру пені таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В обґрунтування клопотання про зменшення штрафних санкцій відповідач повідомив суду, що відповідач на даний час перебуває у скрутному фінансовому становищі (наявність заборгованості по орендній платі перед РВ ФДМУ по Сумській області більше 1 млн.грн.) та зазначає, що розмір збитків позивача зовсім не співвідноситься з розміром заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій (пені, інфляційних втрат та 3% річних).

На підставі викладеного, відповідач вважає, що зобовязання відповідача перед позивачем не виконувались своєчасно з обєктивних причин, зокрема, у звязку з складною економічною ситуацією на підприємстві.

Проте суд вважає, що наведені відповідачем обставини передусім є наслідком господарської діяльності відповідача.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

Так, відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Таким чином, в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника (бюджетні установи, державні та комунальні підприємства) чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 42 та абзацу 5 ст. 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Отже, наведені відповідачем обставини передусім є наслідком господарської діяльності відповідача, його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу якихось обєктивних та незалежних від боржника обставин.

Слід також зазначити, що відповідач зазначаючи загальний обсяг штрафних санкцій помилково врахував суму інфляційних втрат та 3% річних. Зазначені нарахування не є штрафною санкцією (неустойка, штраф, пеня), а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Разом з тим, суд враховує матеріальні інтереси позивача, фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави, внаслідок яких позивач зазнає значних збитків з огляду на несвоєчасні розрахунки відповідача за отриману продукцію, згідно умов укладеного між сторонами договору.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з твердженням позивача про недоведеність виняткового характеру випадку для надмірного зменшення розміру стягуваних штрафних санкцій, а також враховує майнові інтереси обох сторін.

Таким чином суд вважає недопустимим зменшення розміру пені, як таке, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, встановленими п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України. Таке зменшення є неспіврозмірним в контексті інтересів обох сторін, а не лише відповідача.

Враховуючи вищезазначенео оскільки позивач категорично заперечує проти зменшення розміру пені, а відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів винятковості випадку для зменшення пені, то суд відмовляє в задоволенні клопотання про зменшення пені.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення 30000 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката позивач зазначає, що у звязку з необхідністю захисту своїх прав та інтересів позивач був змушений звернутись за правовою допомогою до адвоката та понести витрати.

Згідно з ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст. ст. 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_1 підтверджуються Договором про надання правової допомоги від 03.05.2016 № 01/05-КА. Згідно Квитанцій до прибуткового касового ордеру № 1 від 18.05.2016, № 2 від 19.05.2016, № 3 від 20.05.2016 адвокат ОСОБА_1 отримала сумарно від позивача кошти у розмірі 30000 грн. 00 коп. відповідно до договору № 01/05-КА від 03.05.2016

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1342, виданого на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 28 вересня 2012 № 24 на ім'я ОСОБА_1.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи адвокат ОСОБА_1 приймала участь у судових засіданнях у якості представника позивача, надавала усні пояснення та відповідні письмові заяви.

Пунктом 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем надано договір про надання правової дороги, підтверджено правовий статус адвоката, якому здійснено оплату, зважаючи на наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених позивачем судових витрат в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 Господарського процесуального кодексу України.

Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, які можуть бути враховані при визначенні обґрунтованого розміру гонорару визначені, зокрема, ст. 28 Правил адвокатської етики.

При вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так і критерії об'єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до п. 6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Проте, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують розумність витрат на послуги адвоката та вартість почасової оплати послуг адвоката.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги предмет позовних вимог, співрозмірність його із розміром адвокатських витрат, які відповідач зобов'язаний відшкодувати, суд дійшов до висновку про часткове покладення на відповідача понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 12000, 00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, зокрема судового збору, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З урахуванням викладеного позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України на підставі ухвали господарського суду судовий збір у сумі 2831 грн. 23 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення № 7598 від 19.05.2016.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобовязань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 6909 грн. 13 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горобина» (40021, м. Суми, вул. Петропавлівська, б. 121, код 31162928) на користь Приватного акціонерного товариства «Поліемос» (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Жихарська, б. 88, код 31632688) 328678 грн. 02 коп. основної суми боргу, 28117 грн. 94 коп. інфляційних втрат, 7533 грн. 59 коп. - 3 % річних, 96279 грн. 07 коп. пені, 12000 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката, 6909 грн. 13 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 11.07.2016

Суддя ОСОБА_2