ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

01.07.2016р. справа № 905/2086/16

Суддя господарського суду Донецької області Гринько С.Ю., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружковський вогнетривкий завод»

до відповідача Metalforum limited partnership L.P. Canada

про стягнення 98532,70 доларів США

ВСТАНОВИВ:

30.06.2016 року позивач звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з відповідача 98532,70 доларів США.

В якості підстав для розгляду позовної заяви саме Господарським судом Донецької області за підвідомчістю та підсудністю заявником наведені приписи частини другої ст. 4 міжнародної угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності , ратифікованому ВРУ 19.12.1992 року, за якою компетентні суди Компетентні суди держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи і в інших випадках, якщо про

це є письмова угода сторін про передачу спору до суду.

Вирішуючи питання підвідомчості даної позовної заяви, господарський суд виходить з наступного.

З наданого до заяви контракту № С15-15 від 23.09.2015 року вбачається, що пунктом 9.2 контракту сторони передбачили наступне: у випадку, якщо сторони не зможуть вирішити спірні питання шляхом переговорів, то розбіжності належать розгляду у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгівельній ОСОБА_1 м. Києва, України, у відповідності з матеріальним та процесуальним правом України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо вона не підлягає розгляду в господарських судах України.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 передбачено, що така непідвідомчість спору існує тоді, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу.

Статтею 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» встановлено, що спори, що виникають між субєктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними субєктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

У пункті 1 статті 4 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж (Женева, 21.04.1961р., ратифікованій Україною (Українською ССР) 18.03.1963р.) зазначено, що сторони арбітражного застереження можуть на свій розсуд установлювати місцезнаходження арбітражного суду.

Згідно зі статтею 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958р., ратифікована Українською ССР 10.08.1960р.) кожна договірна Держава визнає письмову угоду, відповідно до якої сторони зобовязуються передавати в арбітраж всі або деякі спори, які виникли чи можуть виникнути між ними в звязку з будь-яким конкретним договором. Термін «письмова угода» включає арбітражне застереження в договорі або арбітражну угоду, підписані сторонами. Суд договірної Держави, якщо до нього надходить позов з питання, за яким сторони уклали угоду, що передбачається цією статтею, повинен, на прохання однієї зі сторін, направити сторони до арбітражу, якщо не буде встановлено, що згадана угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода визначається як угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними у звязку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Відповідно до пункту 5 Розяснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/608 від 31.05.2002 року «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору).

Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, Нью-Йорк, 1958).

З огляду на викладене, оскільки при укладенні контракту сторони домовилися про вирішення спору Міжнародним комерційним арбітражним судом, даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, а тому у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 62 ГПК України господарський суд вважає доцільним відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дружковський вогнетривкий завод» у прийнятті позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись статтями 62 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дружковський вогнетривкий завод» у прийнятті позовної заяви.

Повернути позовну заяву і додані до неї документи позивачу.

Суддя С.Ю. Гринько