РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2016Справа №910/8403/16

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Сарни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Флайт Сервіс ЛТД", м. Київ

про стягнення грошових коштів в сумі 37 982,03 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача не з'явились

від відповідача: Савчук І.О. (представник за довіреністю)

Стахов Р.В. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 05 липня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, 06 травня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 04.05.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Флайт Сервіс ЛТД", про стягнення грошових коштів в сумі 37 982,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 від 29.09.2015 року.

Ухвалою суду від 10.05.2016 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/8403/16 та призначено розгляд справи на 24.05.2016 року

Через відділ діловодства суду 20.05.2016 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 24.05.2016 року від відповідача надійшли пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом, які було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 24.05.2016 року оголошено перерву до 05.07.2016 року.

В судовому засіданні 05.07.2016 року представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Представник позивача в судове засідання 05.07.2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Флайт Сервіс ЛТД" (надалі - відповідач, замовник) було укладено договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов'язується доставити автомобільним транспортом у пункт призначення довірений йому замовником вантаж (далі - вантаж) та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі (одержувачеві). Найменування, якість, інші індивідуальні ознаки, а також кількість вантажу зазначені в товарно-транспортних накладних (далі CMR), які с невід'ємною частиною даного договору. Замовник, у свою чергу, зобов'язується, сплатити виконавцю за перевезення вантажу та надані транспортно-експедиторські послуги плату, встановлену даним договором.

Відповідно до п. 1.3. договору, виконавець зобов'язаний доставити вантаж у пункт призначення в строк установлений у замовленні (заявка), що є невід'ємною частиною даного договору.

За умовами п. 1.4. договору, надання послуг за цим договором оформляється відповідним актом. Акт про надання послуг є єдиним доказом виконання цього договору, а також єдиною підставою дня оплати послуг за цим договором.

В пункті 3.1. договору визначено, що замовник зобов'язується не допускати простою транспортних засобів понад обговорений даним контрактом час. Простоєм вважається: вимушена стоянка транспортного засобу з причин, що не залежать від виконавця, на місці завантаження, розвантаження, замитнення, розмитнення, вимушена стоянка на кордоні у зв'язку з помилками, допущеними при оформленні супровідних документів на вантаж, а також при виникненні простою транспорту на дорогах країн по яких здійснюється перевезення - при відсутності відповідних документів на вантаж, які повинні бути підготовленими замовником. Допускається лімітний простій протягом 24 годин при завантаженні, 24 години при розвантаженні, 48 годин на замитнення, 48 годин на розмитнення - при міжнародних перевезеннях та 24 години на завантаження/розвантаження - при виконанні перевезень по Україні.

Пунктами 5.1., 5.2. договору сторони визначили, що розмір оплати за перевезення вантажу визначається сторонами та становить суму витрат виконавця - винагороду, що фіксується в договорі - заявці, що є невід'ємною частиною даного договору. Замовник здійснює оплату виконавця, за здійснені ним перевезення та надані транспортно-експедиційні послуги на його банківський рахунок на протязі п'яти днів з дати одержання оригінальних екземплярів товаротранспортної накладної (CMR), рахунку-фактури, акта на виконання робіт (надання послуг).

За умовами п. 6.3.2. договору, замовник несе відповідальність за простій транспортного засобу понад узгоджених термінів з вини замовника, указаних в п. 3.1., останній сплачує виконавцю штраф у сумі еквівалентній 50 доларів США при здійснені міжнародних перевезень за кожний наступний день простою транспортного засобу, крім часу лімітного простою.

Позивач зазначає, що на підставі договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №1/09 від 29.09.2015 року та заявки №1 від 29.09.2015 року ним виконувалось перевезення вантажів (авіаційних двигунів) транспортним засобом марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 по маршруту Україна (м. Миколаїв) - Білорусь (м. Мінськ), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №0007435 від 30.09.2015 року.

Втім, під час виконання даного перевезення 03.10.2015 року на митному пункті пропуску «Нові Яриловичі» під час проходження державного кордону Службою Безпеки України та Прикордонною службою України було затримано вантаж відповідача з транспортним засобом позивача до вияснення обставин та усунення підозр щодо неправомірності перевезення даного вантажу, про що було складено протокол огляду місця події та акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу, внаслідок чого було вилучено вантажний автомобіль марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2, авіаційні турбореактивні двигуни Д-30КП-2 - заводські номери №№2085, 2043 та пакет товарно-супровідних документів на вказаний вантаж, а саме: дозвіл на міжнародне перевезення вантажу автомобільним транспортом П № 5173092; інвойс ТОВ «Флайт Сервіс ЛТД» № 0909/1 від 09.09.2015 року; інвойс ТОВ «Флайт Сервіс ЛТД» № 0909/1 від 09709.2015 року; CMR № 007435; фотокопію CMR№ 007435; фотокопію договору поставки - продажу № 10-11-14 від 26.02.2015 року; фотокопію додаткової угоди № 1 від 08.09.2015 року до договору купівлі-продажу № 10-11-14 від 26.02.2015; форму МД-2 (електронне декларування) вн. №4992; книгу CARNET TIR GX 75594105 (книга МДП); фотокопію листа «Авіакомпанії Транс АВІА експорт»; фотокопію реєстраційного посвідчення «Авіакомпанії Транс АВІА експорт»; фотокопію рішення Департаменту авіаційного транспорту України № ДС 0010 від 24.12.1994; фотокопію атестату про готовність літака ІЛ-76Т до експлуатації; фотокопію листа Державного Департаменту авіаційного транспорту України № 15-548 від 08.10.2004 року.

Вказані вище товарно-супровідні документи 06.10.2015 року у встановленому законом порядку були оглянуті та долучені до матеріалів кримінального провадження №0000086, де зберігаються і на даний час. Зазначені факти підтверджуються листом слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/12/3938 від 13.11.2015 року, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

В подальшому, 04.11.2015 року вантажний автомобіль марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 було повернуто уповноваженому представнику позивача, що підтверджується протоколом повернення тимчасово вилученого майна, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, у зв'язку з тим, що транспортний засіб марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 перебував в невиробничому простої з 03.10.2015 року по 04.11.2015 року, ним було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 1223 від 08.12.2015 року на суму 37 982,03 грн. для оплати штрафу за простій транспортного засобу, у відповідності до п. 6.3.2. договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 від 29.09.2015 року, який було направлено відповідачу разом з претензією № 2 від 08.12.2015 року про оплату суми штрафу в розмірі 37 982,03 грн.

В свою чергу, відповідач у відповіді на претензію № 06/01-16/ФС-1 від 06.01.2016 року вказав, що підстави для сплати суми штрафу в розмірі 37 982,03 грн. у останнього відсутні, оскільки до вилучення та тривалого неповернення транспортного засобу марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 відповідач жодного відношення немає, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, з огляду на те, що підстави для сплати суми штрафу в розмірі 37 982,03 грн. у останнього відсутні, оскільки вилучення транспортного засобу марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 відбулося слідчим в ОВС СВ Управління Служби Безпеки України в Чернігівській області Надточій С.А. в ході проведення огляду місця події в рамках кримінального провадження № 0000086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 333 Кримінального кодексу України, тому відповідач не несе відповідальності за вчинені останнім вищевказані дії. Крім того, відповідач вказує, що з питань незаконного вилучення та безпідставного утримання авіадвигунів неодноразово звертався до слідчого та суду, в результаті чого Деснянський районний суд м. Чернігова ухвалою від 09.12.2015 року у справі № 750/11777/15-к зобов'язав слідчого СВ Управління Служби безпеки України в Чернігівській області повернути ТОВ «Флайт Сервіс ЛТД» вилучені 03.10.2015 року авіадвигуни Д-30КП-2 та документи згідно протоколу огляду місця події від 03.10.2015 року.

28.12.2015 року авіадвигуни Д-30КП-2 та документи згідно протоколу огляду місця події від 03.10.2015 року були повернуті відповідачу, що підтверджується протоколом повернення речових доказів та документів (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

В подальшому, 02.04.2016 року авіадвигуни Д-30КП-2 пройшли митне оформлення без отримання дозволу в Державній службі експортного контролю України та 04.04.2016 року були відправлені одержувачу до ОАЕ (Об'єднані Арабські Емірати).

Відповідач зазначив, що відсутність порушень з боку відповідача щодо міжнародної передачі авіаційних двигунів Д-30КП-2 підтверджується також висновком науково-правової експертизи (у галузі застосування норм законодавства України про державний експортний контроль) від 24.04.2015 року, проведеної Науково-дослідним інститутом інформатики і права Національної академії правових наук України, відповідно до якого міжнародна передача авіаційних двигунів Д-30КП-2, заводські номери №№ 2085, 2043 здійснюється без дозволів Державної служби експортного контролю України, що свідчать про відсутність будь яких порушень з боку відповідача при оформленні супровідних документів на вантаж, а отже і вимог п. 3.1. договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 від 29.09.2015 року.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У відповідності з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом ст. 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 29 вересня 2015 року між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником було укладено договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов'язується доставити автомобільним транспортом у пункт призначення довірений йому замовником вантаж (далі - вантаж) та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі (одержувачеві). Найменування, якість, інші індивідуальні ознаки, а також кількість вантажу зазначені в товарно-транспортних накладних (далі CMR), які с невід'ємною частиною даного договору. Замовник, у свою чергу, зобов'язується, сплатити виконавцю за перевезення вантажу та надані транспортно-експедиторські послуги плату, встановлену даним договором.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №1/09 від 29.09.2015 року та заявки №1 від 29.09.2015 року позивачем виконувалось перевезення вантажів (авіаційних двигунів) транспортним засобом марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 по маршруту Україна (м. Миколаїв) - Білорусь (м. Мінськ), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №0007435 від 30.09.2015 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

З наданих в матеріалах справи доказів вбачається, що під час виконання даного перевезення 03.10.2015 року на митному пункті пропуску «Нові Яриловичі» під час проходження державного кордону Службою Безпеки України та Прикордонною службою України було затримано вантаж відповідача з транспортним засобом позивача до вияснення обставин та усунення підозр щодо неправомірності перевезення даного вантажу, що підтверджується протоколом огляду місця події та актом про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу та слідчим відділу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, було вилучено вантажний автомобіль марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2, авіаційні турбореактивні двигуни Д-30КП-2 - заводські номери №№2085, 2043 та пакет товарно-супровідних документів на вказаний вантаж, що підтверджується листом слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області№ 74/12/3938 від 13.11.2015 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

04.11.2015 року вантажний автомобіль марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 було повернуто уповноваженому представнику позивача, що підтверджується протоколом повернення тимчасово вилученого майна, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Як зазначає позивач, у зв'язку з тим, що транспортний засіб марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 перебував в невиробничому простої з 03.10.2015 року по 04.11.2015 року, ним було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 1223 від 08.12.2015 року на суму 37 982,03 грн. для оплати штрафу за простій транспортного засобу, у відповідності до п. 6.3.2. договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 від 29.09.2015 року, який було направлено відповідачу разом з претензією № 2 від 08.12.2015 року про оплату суми штрафу в розмірі 37 982,03 грн.

Відповідач у відповіді на претензію № 06/01-16/ФС-1 від 06.01.2016 року вказав, що підстави для сплати суми штрафу в розмірі 37 982,03 грн. у останнього відсутні, оскільки до вилучення та тривалого неповернення транспортного засобу марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 відповідач жодного відношення немає.

За приписами ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій:

- відшкодування збитків;

- штрафні санкції;

- оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у відповідності зі ст. 218 Господарського кодексу України, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Господарське правопорушення - це винне, противоправне діяння, яке спричиняє шкоду господарським відносинам, правам та законним інтересам суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин.

Склад господарського правопорушення включає в себе такі обов'язкові елементи: протиправну поведінку суб'єктів господарювання; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою правопорушника та наслідками; вину правопорушника.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В п. 6.3.2. договору передбачено, що замовник несе відповідальність за простій транспортного засобу понад узгоджених термінів з вини замовника, указаних в п. 3.1., останній сплачує виконавцю штраф у сумі еквівалентній 50 доларів США при здійснені міжнародних перевезень за кожний наступний день простою транспортного засобу, крім часу лімітного простою.

Судом встановлено, що в порушення вищезазначених норм позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та виною, внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов'язання, а відтак в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 37 982,03 грн. за договором про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 1/09 від 29.09.2015 року за невиробничий простій транспортного засобу марки "DAF", д.н.з. НОМЕР_1, з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 з 03.10.2015 року по 04.11.2015 року слід відмовити.

За умовами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу у справі 910/8403/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.07.2016 року.

Суддя О.С. Комарова