ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р.Справа № 915/390/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання О.М. Шитря,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність №7388 від 18.12.2015; ОСОБА_2, довіреність №2459 від 28.04.2016;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність №04/04/2016 від 04.04.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2016

у справі №915/390/16

за позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед

про стягнення 872132,05 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016р. Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед про стягнення з останнього на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України 872132, 05 грн боргу.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2016 у справі №915/390/16 (суддя С.М. Коваль) у задоволенні позову відмовлено (том І а.с.247-251).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2016 у справі №915/390/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю (том ІІ а.с.6-19).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу висловив заперечення щодо її задоволення (том ІІ а.с. 24-30).

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

У господарському віданні Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України знаходиться причал №10, який розташований за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, 23, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 11671223 від 28.10.2013.

Товариство з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед є портовим оператором, про що свідчить Реєстр морських портів України, який ведеться відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №496. Вказаний Реєстр розміщений на офіційному сайті державного підприємства Адміністрація морських портів України, доступ до відомостей Реєстру є відкритим та безоплатним.

10.07.2013 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (далі - "адміністрація") та товариством з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед (далі - "користувач") було укладено договір про встановлення сервітуту А5-А (далі- договір від 10.07.2013).

Згідно з преамбулою договору сервітуту цей договір укладено у зв'язку з необхідністю виконання користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №10 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення володільцем можливості користування користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Відповідно до пункту 1.1 договору від 10.07.2013 сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури. Видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №10 та причальної інфраструктури (додаток №1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал № 10 (інв. № 1031037) - 208,0 м.п, технологічна ширина 14.50 м.п;

- залізничні колії № 33, 36 (інв. № 1031083, 1031084) - 416.00 м.п;

- підкранові колії (інв. № 1031066) - 208,0 м.п у дві нитки (пункти 2.1, 3.1 договору від 10.07.2013).

Пунктом 3.2 договору від 10.07.2013 сервітуту визначено, що сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у пункті 3.1 даного договору.

У пунктах 4.1, 4.2 договору від 10.07.2013 передбачено, що зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з пунктом 3.1 договору; сервітут є строковим та оплатним.

Відповідно до пунктів 4.4, 4.5 договору від 10.07.2013 сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України; сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою.

Сторонами у пунктах 5.1-5.7 договору від 10.07.2013 узгоджено розмір плати за користування сервітутом причалом №10 та причальною інфраструктурою, а також порядок проведення розрахунків.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін та діє протягом 5 (пяти) років з набуття чинності (пункт 14.1 договору від 10.07.2013).

Додатковими угодами №1 від 08.08.2013 та №2 від 02.07.2015 до вказаного договору від 10.07.2013 сторонами вносились зміни щодо розміру плати за користування сервітутом, порядку проведення розрахунків, обовязків користувача тощо.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується жодним учасником судового процесу, що в січні 2016 року відповідач перевантажив на судна 125403, 552 тонн вантажу (камяне вугілля) через причал №10.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед 872132,05 грн вартості наданих у січні 2016 року послуг із забезпечення доступу портового оператора до причалу №10.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем належними та допустимими доказами надання останнім послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, замовлення такої послуги та потреби в її споживанні.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком господарського суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У пункті 2 частини першої статті 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Господарським судом Миколаївської області не встановлені обставини припинення договору сервітуту від 10.07.2013, визначені статтею 406 Цивільного кодексу України, а саме: дія сервітуту не припинялася, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; строк, на який було встановлено сервітут не сплив; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені; за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, сервітут також не припинявся. Отже, договір від 10.07.2013 є чинним, а тому в силу положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, сторони можуть користуватися наданими за цим договором правами та повинні виконувати взяті на себе зобовязання.

Як зазначалося вище, сервітут полягає в праві відповідача користуватися причалом №10, підкрановою колією, залізничними коліями №33, 36 з метою виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, тобто він надає відповідачу не тільки можливість користування причалом, а й також причальною інфраструктурою для задоволення своїх господарських потреб.

Законодавцем не надано визначення поняття спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про морські порти України» у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.

Частиною другою статті 21 вказаного Закону передбачено, що перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України.

Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405 (перелік таких послуг наведений в додатку до зазначеної постанови).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 №483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405, а саме: доповнено його абзацом такого змісту: Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському відданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за №1608/28053, затверджено Тарифи на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.12.2015 №1331-р погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку Тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському відданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Згідно з вказаними Тарифами ставка для перевантаження камяного вугілля для групи 1 морських портів, до якої входить морський порт Миколаїв, складає 0,24 долара за тонну.

За наявності таких змін у чинному законодавстві позивач вважає, що у січні 2016 року він надав відповідачеві послуг із забезпечення доступу до причалу на загальну суму 872132,05 грн.

Між тим зазначеними нормативно-правовими актами не передбачено, що правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою мають припинити свою дію або повинні змінити умови правовідносин сторін, не містять вони також вказівки щодо обовязкового порядку надання цієї послуги та справляння плати за неї всіма портовими операторами.

Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону «Про морські порти України» господарська діяльність у морському порту провадиться відповідно до законодавства, обовязкових постанов по порту та зводу звичаїв морського порту; власники та/або користувачі технологічно повязаних обєктів портової інфраструктури зобовязані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обовязки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в про цесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач звернувся до відповідача з пропозицією укладення договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу, проте відповідач у відповіді повідомив про відсутність у нього потреби у споживанні вказаної послуги та укладенні такого договору.

Посилання позивача стосовно замовлення відповідачем спеціалізованої послуги на підставі вчинених відповідачем на листах ТОВ "Юникорн Меритайм" (том І а.с.28, 37, 46, 5564, 73, 84, 95, 106, 115, 124) резолюцій на підтвердження можливості прийняття судна, обґрунтовано не прийнято місцевим господарським судом до уваги з огляду на те, що дії портового оператора щодо надання підтвердження позивачу готовності прийняття судна для обробки вантажів обумовлені положеннями пунктів 5.6, 5.7 Зводу Звичаїв Морського порту Миколаїв, відповідно до яких прийом суден у морський порт Миколаїв під обробку та інші операції проводиться на підставі укладених договорів (угод) та здійснюється тільки після попереднього узгодження з портовим оператором та Адміністрацією порту, підтверджені судна включаються головною диспетчерською Адміністрації порту в графік підходу суден під обробку виходячи із заявленої дати приходу суден і запланованого часу обробки суден.

Вказане свідчить про те, що позивач отримував вказані документи в порядку повідомлення про можливість здійснення відповідачем робіт по обробці вантажу. Такий порядок здійснення відповідачем підтвердження можливості приймання судна діяв і в попередні періоди проведення ним вантажних робіт на причалі №10, тобто до того часу, коли законодавець розширив перелік спеціалізованих послуг, які надаються у морському порту, про що свідчать листи ТОВ "Юникорн Меритайм" та ТОВ "Дилекс Транспорт" (том І а.с.236-241).

Доводи скаржника про те, що здійснення вантажних операцій відповідачем на причалі після прийняття постанови Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015 не дає йому змоги забезпечити рівний доступ всіх субєктів господарювання до причалів колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються з підстав недоведеності апелянтом того, що здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт відповідачем на підставі чинного договору про встановлення сервітуту від 10.07.2013 будь-яким чином порушує права інших осіб та не дає можливості Державному підприємству Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії забезпечувати рівний доступ субєктів господарювання до причалів.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач не може користуватись причалом №10, оскільки не вжив заходів згідно чинного законодавства, необхідних для експлуатації причалу (не отримав паспорт на гідротехнічну споруду) є помилковими, так як договір про встановлення сервітуту від 10.07.2013 не містить положень, які б вказували на те, що ТОВ "Южная Стивідорінг Компані Лімітед" відповідає за технічний стан споруди або є експлуатуючею організацією, на балансі якої перебуває причал №10.

Відхиляються Одеським апеляційним господарським судом і посилання скаржника на різну правову природу речового права, яке відповідач отримав на підставі договору про встановлення сервітуту від 10.07.2013, та змісту спеціалізованої послуги, як на підставу задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Різна правова природа правовідносин, що виникають із договору про надання послуг, та договору про встановлення сервітуту, є очевидною і не оспорюється відповідачем. Між тим зазначене не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки обсяг набутих відповідачем прав за договором від 10.07.2013 включає в себе можливість здіснення вантажних операцій через причал та причальну інфраструктуру, не потребує вчинення будь-яких додаткових дій, тому в нього відсутня потреба в замовленні і споживанні спецпослуги по забезпеченню доступу до причалу. При цьому, позивачем не надано належних в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження вчинення ним будь-яких дій, які б свідчали про надання відповідачу послуги та її замовлення останнім.

Не доведено належним чином скаржником і того, що вказана послуга, як податки й збори, носить обов'язковий характер, оскільки положення Закону України "Про морські порти України", постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405, наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541 лише встановлюють факт державного регулювання ціноутворення спеціалізованої послуги забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто ціна на таку послугу не може бути вільною, а не визначають умови, обставини, підстави її надання та не зобов'язують отримувати таку послугу.

Враховуючи вищевикладене, Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем належними та допустимими доказами надання останнім послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, замовлення такої послуги та потреби в її споживанні, а також з огляду на те, що право користування причалом та причальною інфраструктурою і здійснення навантажувально - розвантажувальних робіт відповідач набув не у звязку із наданням Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України спеціалізованої послуги з надання доступу до причалу, а на підставі укладеного між сторонами договору сервітуту від 10.07.2013.

Твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення від 01.06.2016 не знайшли свого підтвердження, у звязку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акта колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2016 у справі №915/390/16 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 18.07.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна