ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.07.2016р. Справа №905/1718/16

за позовом Приватного підприємства "Електрофарфор 2000", , м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", ,

м.Краматорськ

про стягнення інфляції в сумі 108308,65 грн. та трьох процентів річних в сумі 8127,35 грн.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Електрофарфор 2000", м.Київ, позивач, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м.Краматорськ, про стягнення інфляції в сумі 108308,65 грн. та трьох процентів річних в сумі 8127,35 грн.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач заявою від 30.06.2016р. №25/16 зменшив предмет позову, заявивши вимоги про стягнення з відповідача інфляції в сумі 105428,55 грн. та трьох процентів річних в сумі 8127,35 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №357-530 від 23.09.2011р. в частині повної та своєчасної оплати вартості отриманої продукції, що встановлено рішенням господарського суду Запорізької області від 08.12.2014р. по справі №908/3517/14, специфікацію №1 від 23.09.2011р., специфікацію №2 від 06.10.2011р., видаткові накладні №257 від 14.11.2011р., №293 від 19.12.2011р.

Відповідач надав відзив на позов від 22.06.2016р. №17/648, в якому заявив про застосування позовної давності до вимог за період з 2011р. по 2014 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Приватне підприємство "Електрофарфор 2000", м.Київ, позивач, звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м.Краматорськ, про стягнення заборгованості в сумі 228705,90 грн., у тому числі основний борг в сумі 177846,72 грн., пеня в сумі 13089,76 грн., три проценти річних в сумі 14222,87 грн. за період з 01.01.2012р. по 31.08.2014р. та інфляція в сумі 23546,55 грн. за період з січня 2012р. по серпень 2014р.

08.12.2014р. рішенням господарського суду Запорізької області по справі №908/3517/14 стягнуто з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м.Краматорськ на користь Приватного підприємства "Електрофарфор 2000", м.Київ основний борг в сумі 177846,72 грн., три проценти річних в сумі 14222,87 грн., інфляцію в сумі 23546,55 грн., судовий збір в сумі 4312,32 грн. та витрати на послуги адвоката в сумі 3500,00 грн.

Згідно вказаного рішення суду встановлено, що 23.09.2011р. між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки №357-530, за умовами якого, постачальник зобовязується передати у певний строк продукцію (товар) у власність покупця, а покупець зобовязується згідно із умовами чинного договору прийняти цю продукцію (товар) та оплатити її (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору, найменування, номенклатура (асортимент), кількість, якісні та інші характеристики продукції (товар), її ціна, строки та умови поставки вказуються в специфікаціях, яка є невідємними частинами чинного договору.

Згідно із пунктом 1.4 договору, загальна кількість товару, який поставляється за чинним договором, складається з кількості товару, який поставляється за всіма специфікаціями, оформленими до чинного договору.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що ціна продукції вказується в специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Як було встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи видатковими накладними №257 від 14.11.2011р., №293 від 19.12.2011р. позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 177846,72 грн., з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем.

Згідно п.9.3 договору умови оплати вказані в специфікаціях до договору.

Відповідно до умов специфікацій №1 від 23.09.2011р., №2 від 06.10.2011р. покупець здійснює передоплату 20%, залишені 80% по факту поставки протягом 10 календарних днів.

Проте, за висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 177846,72 грн. відповідач не виконав, внаслідок чого рішенням суду від 08.12.2014р. по справі №908/3517/14 стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу в сумі 177846,72 грн., 14222,87 грн. 3% річних, 23546,55 грн. втрат від інфляції, 4312,32 грн. судового збору та 3500,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.115 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обовязковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки рішенням господарського суду Донецької області від 08.12.2014р. по справі №908/3517/14 встановлений факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 177846,72 грн. та порушення відповідачем строків виконання грошового зобовязання, тому ці факти не повинні доводитися знову у відповідності з п.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено, згідно наданого до справи платіжного доручення №808084 від 10.03.2014р. відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 223428,46 грн. за рішенням господарського суду Запорізької області від 08.12.2014р. по справі №908/3517/14.

Таким чином, за висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар в сумі 177846,72 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач виконав з простроченням.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Згідно п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення за період з вересня 2014р. по лютий 2016р. інфляцію в сумі 105428,55 грн. та три проценти річних в сумі 8127,35 грн. за період з 01.09.2014р. по 10.03.2016р.

За висновками суду, розрахунок сум інфляції та трьох процентів річних є аріфметично вірним, відповідає законодавству та доведений фактичними обставинами справи.

При цьому, судом прийнято до уваги помилкове визначення позивачем періоду нарахування трьох процентів річних. Зокрема, три проценти річних нараховані позивачем починаючи з 01.09.2014р. за 556 днів, тобто, фактично до 07.03.2016р., а не до 10.03.2016р., як зазначено у розрахунку.

Враховуючи проведене позивачем зменшення позовних вимог в частині стягнення інфляції та заявлення про нарахування останньої починаючи з вересня 2014р., заява відповідача про застосування позовної давності до вимог за період з 2011р. по 2013р. судом не розглядається.

Одночасно, щодо застосування позовної давності до вимог за 2014р. суд зазначає наступне:

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За вимогами про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляції за період з 01.09.2014р., право позивача на позов виникло, відповідно, з 02.09.2014р. щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та з 01.10.2014р. щодо вимог про стягнення інфляції.

Виходячи з того, що позовна заява про стягнення трьох процентів річних та інфляції направлена до суду 12.05.2016р. (згідно з поштовим штампом на конверті), судом встановлено, що позивачем дотримано встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення трьох процентів річних в сумі 8127,35 грн. за період з 01.09.2014р. по 07.03.2016р. та інфляції за період з вересня 2014р.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, виходячи з того, що посилання відповідача на пропущення позивачем позовної давності є безпідставними, позовні вимоги про стягнення інфляції в сумі 105428,55 грн. та трьох процентів річних в сумі 8127,35 грн. підлягають задоволенню.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю.

При цьому, судом прийнято до уваги зменшення розміру позовних вимог позивачем, внаслідок чого згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір поверненню позивачу з державного бюджету підлягає судовий збір в сумі 43,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного підприємства "Електрофарфор 2000", м.Київ до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь", м.Краматорськ про стягнення інфляції в сумі 105428 грн. 55 коп. та трьох процентів річних в сумі 8127 грн. 35 коп. задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306 Донецька область, м.Краматорськ, ) на користь Приватного підприємства "Електрофарфор 2000" (03110 м.Київ, вул.Пироговського,19, корп. 6, оф.22, ) інфляцію в сумі 105428 грн. 55 коп. та три проценти річних в сумі 8127 грн. 35 коп., судовий збір в сумі 1703 грн. 34 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повернути Приватному підприємству "Електрофарфор 2000" (03110 м.Київ, вул.Пироговського,19, корп. 6, оф.22, ) з державного бюджету України судовий збір в сумі 43 грн. 20 коп., сплачений згідно платіжного доручення №1923 від 11.05.2016р.

В судовому засіданні 12.07.2016р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина