ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року Справа № 916/616/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді:Добролюбової Т.В.(доповідач),
суддівКостенко Т.Ф., Рогач Л.І.
розглянувши матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 05.04.16
у справі№916/616/15-г Господарського суду Одеської області
за позовомВійськового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до1.Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" 2.Приватної фірми "Товарна"
провизнання недійсним договору та додаткових угод до нього
Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.06.16, ухваленою у складі колегії суддів: Добролюбова Т.В. головуючий, Гоголь Т.Г., Бакуліної С.В., розгляд касаційної скарги Міністерства оборони України призначено на 07.07.16. Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 04.07.16 №08.03-04/2476 у зв`язку з відпусткою суддів Гоголь Т.Г. і Бакуліної С.В. призначено автоматичну зміну складу суддів, за наслідками якої визначено склад колегії суддів: Добролюбова Т.В. головуючий, Костенко Т.Ф., Рогач Л.І.

У судовому засіданні взяли участь представники:
від прокуратури: Яговнік С.М. прокурор ГПУ посв. №029909;
від позивача: Загуменний В.В. за дов. від 25.12.15;
від відповідача-2: Прядко А.О. за дов. від 15.06.16.
Представники від Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" у судове засідання не з`явилися, хоча належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.
Заступником військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у лютому 2015 року заявлений позов, з урахуванням уточнень до Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд", Приватної фірми "Товарна" про: визнання недійсним договору про спільну діяльність юридичних осіб від 30.04.95 №46, укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та Малим підприємством Товарна та додаткових угод до нього від 30.01.02 №1, від 10.01.08 №5, від 03.12.10 №6, від 15.11.12 №8, від 14.04.15 №9. Підставою позову позивачем визначено невідповідність вимогам закону, а саме незаконне передання в якості внеску у спільну діяльність з боку військової частини будівлі гуртожитку, що розташований на АДРЕСА_1 . На думку позивача, така передача була здійснена без дотримання приписів статей 48, 60, 203 Цивільного кодексу Української РСР, статті 24 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, статті 39 Закону України „Про власність, статей 1, 2, 4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна, Закону України „Про управління об`єктами державної власності, Закону України „Про правовий режим майна у Збройних силах України, Закону України „Про Збройні сили України. При цьому позивач вважав, що звернувся до суду в межах позовної давності, оскільки даний позов заявлено військовим прокурором Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, яке дізналося про порушення своїх прав лише за результатами проведеного в 2013 році Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України внутрішнього аудиту ефективності фінансової діяльності Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд", під час якого досліджувалося питання відповідності приписам законодавства договору про спільну діяльність від 30.04.95 №46 і додаткових угод до нього.
Рішенням господарського суду Одеської області від 24.12.15, ухваленим у складі колегії суддів: головуючий суддя Волков Р.В., судді Оборотова О.Ю., Щавинська Ю.М., в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд визнав, що даний правочин відповідає законодавству і волевиявленню сторін. Суд керувався приписами статей 48, 386, 387, 430, 432 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, статті 14 Закону України „Про Збройні Сили України, від 06.12.91 №1934-ХІІ, статті 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних силах України від 21.09.99 №1075-ХІV статті 39 Закону України „Про власність в редакції чинній на 30.04.95, статті 261 Цивільного кодексу України.
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Величко Т.А., суддів: Бєляновського В.В., Поліщук Л.В., постановою від 05.04.16 перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін, а апеляційні скарги заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України та Міністерства оборони України - без задоволення.
Міністерство оборони України звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою у якій просить рішення і постанову у справі скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову. Вважає скаржник що спірний гуртожиток за договором про спільну діяльність набув статусу внеску учасника сумісної діяльності, тобто став спільною власністю учасників договору, проте на час укладання спірного правочину військова частина 73501, на балансі якого перебувала спірна будівля, володіла цим майном на праві оперативного управління і не мала права самостійно розпоряджатися нею, зокрема передавати як внесок у спільну діяльність. Відтак за наслідками спірного договору і додаткових угод до нього на думку скаржника до Приватної фірми "Товарна" перейшли повноваження щодо володіння і користування гуртожитком. Тому скаржник вважає, що помилкові висновки обох інстанцій призвели до порушення судами статті 39 Закону України „Про власність в редакції чинній на 30.04.95, статті 48 Цивільного кодексу Української УРСР.
На виконання вимог ухвали Вищого господарського суду України від 15.06.16, скаржником надано платіжне доручення від 30.06.16 на підтвердження сплати ним судового збору у розмірі 1461,60 грн.
Від Приватної фірми "Товарна" отримано відзив на касаційну скаргу у якому Товариство просить касаційну скаргу залишити без задоволення з мотивів її необґрунтованості, а оскаржувані судові рішення без змін.
Від інших сторін спору відзивів судом не отримано.
Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., пояснення присутніх у судовому засіданні представника скаржника і прокуратури, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає таке.
Судами при розгляді справи по суті спору установлено, що між Військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира та МП „Товарна в особі директора 30.04.95 укладено Договір №46 про спільну діяльність юридичних осіб; який було затверджено командиром військової частини НОМЕР_2 . Додатковою угодою №1 від 30.01.02 укладеною між ДП МОУ „Південьвійськбуд в особі УНР 933 - правонаступником військової частини НОМЕР_1 , та ПФ „Товарна змінено договір зі спільної діяльності на договір доручення, визнавли при цьому пункти 1.1, 1.3, 2.1а, 3.1, 3.2, 4.4 договору №46 від 30.04.95 таким, що втратили силу. Відповідно до статті 48 ЦК УРСР який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За недійсною угодою кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні все, одержане за угодою, а у разі неможливості повернути одержані в натурі відшкодувати його вартість, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до приписів статей 430, 432 ЦК УРСР (в редакції 1967 року) за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків та інше. Для досягнення мети, зазначеної у статті 430 ЦК УРСР, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або передбачене в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх спільною згодою. Отже, суттєвими умовами договору даного виду є те, що договір укладається для досягнення спільної мети. Поряд з цим судами установлено, що за умовами пункту 1.1 договору про спільну діяльність від 30.04.95 №46, предметом вказаного правочину є спільна діяльність з досягнення загальних господарських цілей з експлуатації холостяцького гуртожитку, розташованого на вул. Старицького, 10, яка знаходиться на балансі Військової частини НОМЕР_1 . Тобто судами установлено, що спірний договір про спільну діяльність характеризується наявністю спільної мети експлуатація холостяцького гуртожитку, обслуговування будівлі гуртожитку. Умовами договору не передбачено домовленості щодо внесків у спільну діяльність у вигляді нерухомого майна будівлі гуртожитку з боку Військової частини НОМЕР_1 . Натомість, судами установлено, що умовами договору, внеском військової частини є, за можливості, часткове фінансування на рівні з МП „Товарна робіт з капітального і поточного ремонту гуртожитку; право на тимчасове користування житловими приміщеннями (до 15% жилих приміщень загальна площа 396,3 кв.м.) для розміщення обслуговуючого персоналу і своїх співробітників МП „Товарна. Внеском МП „Товарна визначена трудова участь в забезпеченні обслуговування гуртожитку та повне або часткове фінансування ремонтних робіт гуртожитку. Пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що заселення жилого фонду здійснюється на підставі рішення командування Військової частини, а затрати на утримання гуртожитку, штатний персонал, платежі за комунальні послуги несе МП „Товарна з моменту укладення окремої письмової угоди з Військовою частиною НОМЕР_1 . Згідно з пунктом 3.1 при виконанні зобов`язань за цим договором, оплата здійснюється учасниками договору в місячний термін шляхом безготівкового розрахунку за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні в розмірах, які визначають сторони, а також згідно з пред`явленим рахунком. Відповідно до приписів статті 14 Закону України „Про Збройні Сили України, від 06.12.91 №1934-ХІІ, статті 2 Декрету КМ України від 15.12.92 №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності нерухоме майно гуртожиток №10 на вул. Старицького в м. Одесі мало статус державного майна. Цивільним Кодексом УРСР, в редакції на дату укладення спірного договору, не передбачалося особливостей щодо порядку внесення державного майна до спільної діяльності державними підприємствами, установами та обов`язковість узгодження ними таких дій із уповноваженими органами управління об`єктами державної власності. Відповідно до статті 14 Закону України „Про Збройні Сили України від 06.12.91 №1934-ХХІ, землі, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняється від сплати всіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Відповідно до Закону України „Про правовий режим майна у Збройних силах України від 21.09.99 №1075-ХІV статті 39 Закону України „Про власність (в редакції на 30.04.95) майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на держаному бюджеті, належить на праві оперативного управління. Державні установи (організації), що перебувають на державному бюджеті і можуть у випадках, передбачених законодавчими актами України, здійснювати господарську діяльність, мають право самостійно розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок доходів. Тобто, правомочності особи, якій майно належало на праві оперативного управління щодо самостійного розпорядження майном законодавчо обслужувалися виключно можливістю розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок цих доходів. Господарські суди обох інстанцій обґрунтовано визнали, що будівля гуртожитку мала статус державного майна відповідно до названого Закону, оскільки поняття „військове майно було урегульовано статтею 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних силах України від 21.09.99 №1075-ХІV. На дату укладення спірного договору 30.04.95 особливий статус державного майна визначався Декретом КМУ від 15.12.92 №8-92 Про управління майном, що є у загальнодержавній власності і це стосувалося питання створення спільних підприємств на основі цього майна. Судами установлено, що зі змісту умов договору про спільну діяльність від 30.04.95 №46 не убачається досягнення будь-яких домовленостей між сторонами щодо передачі в якості внеску в спільну діяльність будівлі гуртожитку, позаяк внесками Військової частини, а в подальшому державного підприємства у спільну діяльність було (за можливістю) часткове фінансування на рівні з ПФ „Товарна робіт з ремонту гуртожитку, право на тимчасове користування житловими приміщеннями робітників ПФ „Товарна, які обслуговують гуртожиток. А внеском з боку ПФ „Товарна є трудова участь в забезпеченні обслуговування гуртожитку, повне або часткове фінансування ремонтних робіт в гуртожитку. Таким чином, із урахуванням положень Декрету КМУ від 15.12.92 №8-92, судами законно установлено, що укладеним договором від 30.04.95 №46 та додатковою угодою від 30.01.02 №1 не передбачалося створення спільного підприємства та передача прав власності на майно гуртожиток. Додатковою угодою від 30.01.02 №1 було змінено вид спірного договору зі спільної діяльності на договір доручення, в зв`язку з чим між сторонами виникли правовідносини доручення з обов`язком повіреного - ПФ „Товарна, здійснювати обслуговування гуртожитку. Судами обґрунтовано визнано, що наведеним позивачем законам спірний договір не суперечить. Не підтверджено і посилання позивача на негативні правові наслідки недійсної угоди, оскільки спірне майно будівля гуртожитку була і залишається у державній власності, на балансі ДУ МОУ „Південьвійськбуд і відсутні будь які підстави для повернення становища сторін у початковий стан (реституції) тощо. Відтак суди обох інстанцій правомірно відмовили у позові.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки спростовуються установленими судами обставинами справи та зводяться до переоцінки доказів у справі, яким надавалась оцінка апеляційним господарський судом у межах, наданих йому Господарським процесуальним кодексом України повноважень. Зокрема апеляційна інстанція мотивовано відхилила доводи позивача про відсутність згоди органу управління на укладення спірного договору про спільну діяльність, оскільки станом на 30.04.95 відсутній нормативний акт, який передбачав погодження таких договорів. Посилання скаржника на порушення статті 39 Закону України „Про власність правомірно відхилено судами обох інстанцій, оскільки ця норма не передбачає обов`язку державного підприємства погоджувати з органом управління питання укладення договорів. Пунктом 2 Декрету КМУ від 15.12.92 №8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності унормовано надання згоди Міністерством та іншими підвідомчими КМУ органами державної виконавчої влади, на які покладені функції управління державним майном лише Фондові державного майна України на створення спільних підприємств будь яких організаційно правових форм, до статутного фонду яких передається майно, що є загальнодержавною власністю. Оскільки судом касаційної інстанції не виявлено порушень норм ні матеріального ні процесуального права, підстави для скасування оскаржуваних судових актів і задоволення касаційної скарги відсутні. Витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.16 у справі №916/616/15-г залишити без змін.
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Т.Костенко

Л.Рогач