РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №910/9861/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.
при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/9861/16
за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України

в інтересах держави в особі:

1) Міністерства оборони України;

2) Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця»;

до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторно-курортний центр»;

про зобов`язання вчинити дії.

Представники сторін:
від прокуратури: Гліган С.О., посвідчення № 039082 від 12.01.2016р.

від позивача-1: Мамась М.О., довіреність № 220/258/д від 13.06.2016р.;

від позивача-2: Мамась М.О., довіреність № 459 від 22.06.2016р.;

від відповідача: Колосюк О.П., довіреність № 01-38-374 від 30.03.2016р.;

від третьої особи: не з`явився.

обставини справи:

Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України (далі позивач-1), 2) Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (далі позивач-2) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (надалі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії, а саме: зобов`язати відповідача укласти з Центром медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторно-курортний Центр» договір у зазначеній в позові редакції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2016р. порушено провадження у справі № 910/9861/16 та розгляд справи призначено на 30.06.2016р., а також на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторно-курортний центр».

Присутній у судовому засіданні 30.06.2016р. представник прокуратури заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представники позивачів також підтримали заявлені прокурором позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, що викладені у запереченнях на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає прокурор у позові, Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (далі позивач-2) підпорядкований Міністерству оборони України (далі позивач-1), утримується у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, наділений повноваженнями органу виконавчої влади на місцях і фактично являється органом виконавчої влади.

Зважаючи на те, що дії Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» не призвели до належного захисту інтересів держави та виконання вимог контролюючого органу, а це в свою чергу потягло за собою недоотримання державою у відповідний фонд державного бюджету запланованих котів, Військовий прокурор звертається до суду з даним позовом.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор зазначає, що 20.03.2014р. між Центром медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (військова частина НОМЕР_1 ) та товариством з обмеженою відповідальністю «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» було укладено договір №04/03-14/с (далі Договір).

Внаслідок невиконання товариством з обмеженою відповідальністю «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» своїх зобов`язань за Договором в останнього виникла заборгованість у розмірі 1 314 565 грн., яку було стягнуто на користь Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (військова частина НОМЕР_1 ) рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі №910/12456/15 за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (військова частина НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР».

06.08.2015р. головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48346540 з виконання наказу у справі №910/12456/15, проте станом на 23.03.2016 року рішення суду не виконано.

Згідно листів ТОВ «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» вих. №626 від 10.07.2014р. та вих. №3 від 04.03.2015р. останній визнає заборгованість, але зазначає, що вона виникла внаслідок систематичного порушення замовником послуг санаторно-курортного лікування - Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - відповідач) своїх зобов`язань в частині здійснення оплати за такі послуги і відповідальність за неможливість вчасного здійснення розрахунків в даному випадку лежить на установах Державного казначейства України, яке в порушення норм чинного законодавства перебрало на себе повноваження розпорядника коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, хоча за законом виступає лише оператором відповідних платежів.

У Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» проводився аудит фінансово-господарської діяльності, за результатами проведення якого постало питання наявності недоотриманих від ТОВ «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» коштів за відпущені путівки на суму 1 314 565,00 грн.

Враховуючи наявність заборгованості відповідача перед ТОВ «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР», Територіальне управління внутрішнього аудиту військових частин безпосередньо підпорядкованих МОУ та ГШ ЗСУ звернулося до позивача-2 з вимогою б/н від 23.12.2015р. щодо вирішення питання щодо передачі частини боргу відповідача перед ТОВ «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» на суму 1 314 565,00 грн. на користь позивача-2 з метою відшкодування дебіторської заборгованості відповідача на вказану суму.

Враховуючи викладене, позивач-2 листом №1418 від 25.12.2015р. звертався до відповідача з проханням надати згоду на укладення тристороннього Договору про переведення боргу, який існує перед позивачем-2, в розмірі 1314565,00 грн. з ТОВ «САНАТОРНО-КУРОРТНИЙ ЦЕНТР» на Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Однак у відповідь відповідач листом вих. №8-37-95 від 27.01.2016 року зазначив, що укладення тристороннього договору про переведення боргу з ТОВ «Санаторно-курортний центр», як переможця процедури закупівлі за державні кошти послуг, на позивача-2 не відповідає вимогам чинного законодавства та призведе до порушення норм Закону.

Прокурор стверджує, що зазначена вище позиція відповідача не відповідає дійсності, адже договір про переведення боргу не вносить жодних змін в процедуру державної закупівлі. Підстава, за якої відповідач не підписує договір про переведення боргу, не є обґрунтованою, відповідно, дії відповідача є протиправними і суперечать основним напрямам економічної політики щодо оптимізації та раціоналізації формування доходів, узгодження інтересів у сфері міжбюджетних відносин, а також принципу максимальної ефективності при здійсненні державних закупівель. Невиконанням своїх зобов`язань за договором про закупівлю державних послуг відповідач причинив позивачу-2 збитки.

Враховуючи викладені вище обставини, прокурор звернувся з даним позовом до суду та просить зобов`язати відповідача укласти з позивачем-2 та третьою особою у справі договір про переведення боргу.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач вказує, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, визначених Законом. Натомість, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та договором.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За правилами ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 2 статті 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України, а також положення спірного договору, суд відзначає, що законом не передбачено обов`язковість його укладення та безпосередньо умови договору не передбачають можливість чи обов`язковість укладення договору про переведення боргу за рішенням суду або інші переддоговірні спори за ним.

Відтак, у даному випадку суд виходить із закріпленого в законі принципу вільного волевиявлення сторін на укладення договору та визначення його умов.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов`язання особи до укладення відповідних договорів).

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов`язковість укладення чого визначення нормами закону, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 р. № 6-110цс12 та в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов`язковою для врахування судом.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов`язок відповідача укласти договір про переведення боргу з Центром медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» та товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторно-курортний центр».

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 05.07.2016р.

Суддя А.І. Привалов