КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2016 р. Справа№ 910/3018/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

Від позивача - Малеванчук І.В. ( довір. б/н від 01.12.15);

Від відповідача - Григолінський С.О. (довір. №14/20-06-16 від 28.03.16);

Від третьої особи - Шиленко М.В. - прокурор відділу (посв. 029582 від 13.10.14);

розглянувши апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.16р.

у справі №910/3018/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Собин"

до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокуратура Київської області

про стягнення 175 000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2016р. у справі №910/3018/16 позов задоволено. Стягнуто з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" 175 000грн. заборгованості, 5 000 грн. витрат на послуги адвоката та 2 625 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що відповідачем порушено зобов'язання щодо сплати позивачу за послуги зберігання майна за період з листопада 2015 року по травень 2016 року, в результаті чого у відповідача перед позивачем виникла та існує заборгованість.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що договір відповідального зберігання укладений компанією під впливом тяжких обставин, на явно невигідних для неї умовах, а отже в силу закону є недійсним, оскільки площа орендованого приміщення, в якому розміщено майно завищене в договорі на 460 кв.м., площа відкритої площадки, на якій розміщене майно завищене на 454 кв.м., отже, як зазначає скаржник, є об'єктивні підстави вважати, що заборгованість відповідача перед позивачем завищена.

Скаржник зазначає про те, що між позивачем та відповідачем не було складено ні акту про приймання - передачі майна, ні іншого документу, який би засвідчував, що ТОВ «Собин» отримало відповідне майно на зберігання.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін та прокурора судова колегія встановила.

24.10.2013 Товариством з обмеженою відповідальності «Собин», як зберігачем, та Державним Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», як поклажодавцем, укладено договір. Згідно п.1.1 в порядку та на умовах, визначених договором, за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149 у кількості, визначеному у додатках до договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".

Майно знаходитиметься на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38 (п. 1.2 договору).

Відповідно до п.1.3 договору майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149.

Розділом 3 договору визначені обов'язки поклажодавця, а саме, поклажодавець зобов'язаний:

забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору (п.п. 3.1.2 );

сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 15 000 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (п.п. 3.1.3);

Договір, відповідно до п.6.1, набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі майна і діє до 31.12.2013р.

Додатковим договором від 27.12.2013 №1/713 сторони виклали пункт 6.1 договору в такій редакції: "Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 01.07.2014", а додатковим договором від 11.06.2014 №2 282 - "Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.12.2014".

Згідно з додатковим договором від 02.06.2014 №3/315 сторони виклали підпункт 3.1.3 пункту 3.1 у такій редакції: "поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 19 891 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків".

Додатковим договором від 31.12.2014 №5/666 сторони внесли до договору такі зміни:

поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за договором з розрахунку 25 000 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (п.п. 3.1.3 ).

Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.06.2015 (пункт 6.1 договору).

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою статті 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з частиною першою статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На виконання умов договору сторонами складено, підписано уповноваженими представники та скріплено печатками сторін такі акти приймання-передачі робіт (надання послуг): від 30.11.2013 №ОУ-0000216 на суму 15 000 грн.; від 31.12.2013 №ОУ-0000231 на суму 15 000 грн.; від 31.01.2014 №7 на суму 15 000 грн.; від 28.02.2014 №31 на суму 15 000 грн.; від 31.03.2014 №53 на суму 15 000 грн.; від 30.04.2014 №75 на суму 15 000 грн.; від 31.05.2014 №95 на суму 15 000 грн.; від 30.06.2014 №121 на суму 19 891 грн.; від 31.07.2014 №141 на суму 19 891 грн.; від 31.08.2014 №149 на суму 19 891 грн.; від 30.09.2014 №183 на суму 19 891 грн.; від 31.10.2014 №188 на суму 19 891 грн.; від 30.11.2014 №206 на суму 19 891 грн.; від 31.12.2014 №228 на суму 19 891 грн.; від 31.01.2015 №3 на суму 25 000 грн.; від 28.02.2015 №21 на суму 25 000 грн.; від 31.03.2015 №39 на суму 25 000 грн.; від 30.04.2015 №43 на суму 25 000 грн.; від 31.05.2015 №73 на суму 25 000 грн.; від 30.06.2015 №77 на суму 25 000 грн.; від 31.07.2015 №104 на суму 25 000 грн.

Господарським судом міста Києва встановлено, що вказані акти були оплачені відповідачем в повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками з рахунків позивача.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що майно на зберігання позивачу не передано, оскільки сторонами не підписано акт приймання-передачі майна, не беруться судовою колегією до уваги оскільки акти приймання-передачі робіт (надання послуг) за період з листопада 2013 року по липень 2015 року підписані відповідачем, скріплені його печаткою та за цими актами відповідачем здійснено повну оплату цих послуг за вказаний період, а тому майно є таким, що передане на зберігання.

Згідно з частиною третьою статті 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

31.06.2015р. договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою та сьомою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Господарським судом міста Києва встановлено, що за зберігання майна у липні 2015 року відповідачем було сплачено позивачу 25 000 грн. за актом приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.07.2015 №104 на суму 25 000 грн. Разом з тим, акти приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.08.2015 №130 на суму 25 000грн.; від 30.09.2015 №152 на суму 25 000 грн. та від 31.10.2015 №184 на суму 25 000грн., підписані уповноваженим представником позивача та скріплені печаткою позивача, відповідачем оплачені не були, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяв про збільшення) до відповідача про стягнення 75 000 грн. заборгованості з серпня 2015 року по жовтень 2015 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2015р. у справі №910/25267/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» до Державного Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» про стягнення 75 000 грн. (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог) та за зустрічним позовом Державного Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» про визнання недійсним договору, залишеного без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. та Вищого господарського суду України від 15.03.2016р. позовні вимоги Товариства до Компанії задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Листом від 10.12.2015 №257, який разом із актом надання послуг та рахунком на оплату надіслано на адресу відповідача 11.12.2015, та отримано відповідачем 17.12.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за листопад 2015 року відповідно до акта надання послуг від 30.11.2015 №211 та рахунку на оплату від 01.11.2015 №261 на суму 25 000 грн.

Листом від 21.01.2016 №7, який разом із актом надання послуг на рахунком на оплату надіслано на адресу відповідача 22.01.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 22.01.2016р., позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за грудень 2015 року відповідно до акта наданих послуг 31.12.2015 №241 та рахунку на оплату від 01.12.2015 №280 на суму 25 000 грн.

Листом від 02.02.2016 №26, який разом із актом надання послуг на рахунком на оплату надіслано на адресу відповідача 02.02.2016р., що підтверджується фіскальним чеком від 02.02.2016р., позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за січень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.01.2016 №6 та рахунку на оплату від 01.01.2016 №6 на суму 25 000 грн.

Листом від 03.03.2016 №33 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за лютий 2016 року відповідно до акта надання послуг від 29.02.2016р. №38 та рахунку на оплату від 01.02.2016р. №35 на суму 25 000 грн., які було надіслано відповідачу 04.03.2016р., що підтверджується фіскальним чеком від 04.03.2016р.

Листом від 04.04.2016р. №41 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за березень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.03.2016р. №69 та рахунку на оплату від 01.03.2016р. №72 на суму 25 000 грн., які надіслано на адресу відповідача 04.04.2016р.

Листом від 04.05.2016р. №46 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за квітень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 30.04.2016р. №106 та рахунку на оплату від 01.04.2016р. №133 на суму 25 000 грн., які було надіслано на адресу відповідача 04.05.2016р.

Листом від 01.06.2016р. №51 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за травень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.05.2016р. №140 та рахунку на оплату від 01.05.2016р. №149 на суму 25 000 грн., які було надіслано на адресу відповідача 01.06.2016р.

Відповідач підписані акти надання послуг позивачу не повернув та оплати за період з листопада 2015 року по травень 2016 року не здійснив.

Підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 договору визначено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору.

Згідно з підпунктом 2.1.6 пункту 2.1 договору повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки доказів на підтвердження повернення майна зі зберігання сторонами не надано, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем фактично надано послуги зберігання майна у період з листопада 2015 року по травень 2016 року, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний оплатити зберігання майна.

Отже, відповідачем порушено зобов'язання щодо сплати позивачу за послуги зберігання майна за період з листопада 2015 року по травень 2016 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка за обґрунтованими розрахунками позивача складає 175 000 грн.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги зберігання майна за період з листопада 2015 року по травень 2016 року у сумі 175 000 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що за зберігання відповідачем речових доказів у кримінальному провадження від 03.04.2013 №0000149 має сплачувати Прокуратура, не можуть бути покладено в основу рішення, оскільки згідно з постановою старшого слідчого Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчука І.М. від 14.08.2013 вилучені в ході проведення огляду складського приміщення за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38, речі відповідно до протоколу огляду від 14.08.2013, визнано речовими доказами у справі №0000149, а п.2 резолютивної частини вказаної постанови речові докази передано на відповідальне зберігання відповідачеві.

Відповідно до частини першої статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивачем, до суду першої інстанції подано клопотання, в якому позивач просив покласти на відповідача 5 000 грн. витрат на правову допомогу, в обґрунтування чого господарському суду міста Києва подано договір про надання правової допомоги від 01.12.2015р. №01/12, укладений позивачем та адвокатом Малеванчуком Ігорем Володимировичем, копію свідоцтва НОМЕР_1 на ім'я Малеванчука І.В. про право на заняття адвокатською діяльністю та рахунок про оплату відповідних послуг.

У пунктах 6.3 і 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову.

Господарським судом міста Києва встановлено, що Малеванчуком І.В. складено та підписано позовну заяву і заперечення на відзив; вказаний представник брав участь в судових засідання, що підтверджується протоколами судових засідань; понесення позивачем витрат на послуги адвокат підтверджується рахунком-фактурою від 14.03.2016 №14/03, отже суд дійшов вірного висновку про те, що витрати з оплати послуг адвоката у сумі 5 000 грн. є співрозмірними, а тому підлягають задоволенню та відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016р. не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016р. у справі №910/3018/16 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3018/16.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло