ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2016 р. Справа № 926/405/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газофіксації Чернівцігаз № 05/265 від 19.05.2016 року

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 12.05.2016 року

у справі №926/405/16

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газофіксації Чернівцігаз, м. Чернівці

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

про визнання недійсним договору на купівлі - продаж природного газу

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3 представник;

від відповідача ОСОБА_4 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №926/405/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Михалюк О.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадженя справу призначено до розгляду на 16.06.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.06.16 розгляд справи відкладено на 30.06.16.

Розпорядженням керівника апарату суду №334 від 29.06.16 у звязку з відпусткою судді - члена колегії Михалюк О.В. призначено проведення автоматичної заміни судді Михалюк О.В.

Відповідно до протоколу автоматичної заміни судді члена колегії Михалюк О.В., до складу судової колегії введено суддю Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.16 розгляд справи відкладено на 14.07.16.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 12.05.16 у справі №926/405/16 (суддя Гушилик С.М.) у задоволення позовних вимог відмовлено.

При цьому місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів стосовно того, що зазначені умови договору № 13-249-Н на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 року суперечать Цивільному та Господарському кодексам України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також загальним умовам укладання господарських договорів, передбачених статтею 179 Господарського кодексу України, а відтак відсутні підстави для визнання такого договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 12.05.16 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, скаржник посилається на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права в частині визначених законом умов невідповідності договору вимогам закону.

Зокрема, скаржник зазначає, що оскільки ПАТ «Чернівцігаз» є господарюючим субєктом, реалізація товару (природнього газу), на думку апелянта, мала бути здійснена шляхом укладення відповідного договору поставки природнього газу , а не договору купівлі продажу природнього газу. Таким чином, як зазначає скаржник, у даному випадку договір купівлі продажу природнього газу суперечить вимогам , встановленими ст.ст.263,264,265 ГК України.

Також, на думку апелянта, суд неправильно застосував норми матеріального права в частині визначених законом умов щодо заборони виключення або обмеження відповідальності виробника продукції, виконавця робіт (послуг), в тому числі з боку природніх монополій, оскільки, всупереч вимогам ст.207 ГК України, а саме прямої заборони щодо включення до договорів умов щодо звільнення чи обмеження відповідальності виробника продукції, відповідач п.7.4 договору, який включений до умов договору, проте не передбачений умовами типового договору, звільнений від відповідальності за несвоєчасну та /або неповну поставку природнього газу.

Крім того, на думку апелянта твердження суду стосовно того, що позивачем не надано доказів того, що НАК «Нафогаз України» займає монопольне становище на ринку є неправильним, оскільки монопольне становище НАК «Нафтогаз України» визначено положеннями чинного законодавства та, на думку скаржника, не викликає сумнівів, оскільки є загальновідомим.

11 липня 2016 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких заначає про безпідставність доводів апеляційної скарги та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому просить залишити оскаржене рішення без змін.

30 червня 2016 року до суду апеляційної інстанції від апелянта надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення факту підписання договору головою правління ОСОБА_5

Оцінивши доводи, які містяться в поданому клопотанні, колегія суддів не знайшла підстав для його задоволення, оскільки підстави визнання недійсним договору купівлі продажу природного газу, позивач обґрунтовує невідповідністю його умов умовам типового договору, а не підписанням спірного договору не уповноваженою особою.

Крім того, в місцевому господарському суді позивач не вказував на обставини, викладені у клопотанні про призначення експертизи та не заявляв клопотання про зупинення провадження у справі та призначення судової експертизи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини щодо сумніву належності підпису голові правління ОСОБА_5 можуть бути підставою для заявлення нового позову на підставі встановленій ч.1 ст.203 ЦК України

Присутні у судовому засіданні представники навели свої доводи, міркування та заперечення, викладені безпосередньо в апеляційній скарзі та запереченнях на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення присутніх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Чернівецької області від 12.05.16 у даній справі з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04 січня 2013 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Чернівцігаз (покупець) та ОСОБА_2 акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу № 13-249-Н (далі - договір).

Відповідно до умов договору (п.п. 1.1 договороу) продавець зобов'язується передати у власність покупцеві у 2013-2015 роках природний газ, а останній зобов'язується прийняти у власність та оплатити газ на умовах даного договору (зміни внесені додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 року та № 6 від 22.12.2014 року).

Газ, що постачається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню, які є кінцевими споживачами газу (п.1.2 договору).

Згідно п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 2788,121 тис. куб.м. (зміни внесені додатковими угодами №1 від 10.07.2013р., №2 від 31.12.2013р., № 4 від 07.05.2014р., №6 від 22.12.2014 року, №7 від 23.03.2015 року).

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу (зміни внесені додатковими угодами № 2 від 31.12.2013.р., №3 від 28.04.2014р.).

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу (пункт 6.1 договору) (зміни внесені додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 року).

Продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу. (п. 7.4 Договору, який доповнено згідно з п. 8 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 року).

Договір № 13-249-Н від 04.01.2013 року набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення. (п.11 договору).

Додатковими угодами № 2 від 31.12.2013р., № 6 від 21.12.2014р., № 7 від 23.03.2015р. до договору купівлі-продажу природного газу дію Договору № 13-249-Н від 04.01.2013р. було продовжено до 30 червня 2015р.

Посилаючись на те, що договір № 13-249-Н від 04.01.2013 року, а саме п.7.2 та 7.4 договору, не відповідають нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р. ПАТ по газопостачанню та газофіксації Чернівцігаз звернувся до ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України з позовом про визнання недійсним договору на купівлі - продаж природного газу.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться ній, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Згідно ч.2 ст.179 ГК України визначення умов примірного договору та затвердження умов типового договору віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, уповноважених Президентом України міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до п. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін.

У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: 1) вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; 2) примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; 3) типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; 4) договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оцінивши умови укланеного між сторонами договору, колегія судів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що включення до Договору № 13-249-Н від 04.01.2013р. купівлі-продажу природного газу п. 7.4 та доповнення п. 7.2 словами: (пункт 6.1 Договору) не суперечать умовам Типового договору, а лише конкретизує окремі умови, оскільки згідно з пунктом 4 статті 179 ГПК України, сторони не відступили від змісту типового договору, а конкретизували його умови.

Відповідно до п.38 інформаційного листа ВГС України від 07.04.2008 р. № 01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України Згідно з абзацом четвертим частини четвертої статті 179 ГК України сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. При цьому слід враховувати, що укладення договору спрямоване на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. Тому викладення умов договору у спосіб, відмінний від застосованого у типовому договорі (приміром, викладення умов договору іншими словами), не є відступом від змісту типового договору. Під таким відступом слід розуміти включення сторонами до господарського договору умов, які створюють регулювання, що за змістом прав і обов'язків сторін суперечить відповідному регулюванню, передбаченому типовим договором.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що викладення умов договору у спосіб, відмінний від застосованого у типовому договорі (викладення умов договору іншими словами), не є відступом від змісту типового договору, при цьому, до договору не включено положень, що б могли вважатись відступом від змісту типового договору, оскільки не створено регулювання, яке б за змістом прав і обов'язків сторін суперечило б відповідному регулюванню, передбаченому типовим договором.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що Договір № 13-249-Н від 04.01.2013р. купівлі-продажу природного газу не може бути визнаний недійсним, оскільки сам Договір та умови передбачені договором, відповідають вимогам чинного законодавства та погоджені сторонами при його підписанні.

Посилання скаржника на те, що у даному випадку, оскільки є господарюючим субєктом, реалізація товару (природнього газу) мала бути здійснена шляхом укладення відповідного договору поставки природнього газу, а не договору купівлі продажу природнього газу спростовуються судом апеляційної інстанції, оскільки договір постачання природнього газу укладається між споживачем та постачальником природнього газу та є договором приєднання, порядок укладення такого договору передбачено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №2500 від 30.09.15 «Про затвердження Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам».

При цьому відповідно до ст.2 Кодексу газорозподільних систем затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.15, споживач природного газу (споживач) фізична особа, фізична особа підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

У даному випадку, відповідач у справі отримує природній газ за договором виключно для подальшої реалізації населенню, що передбачено п.1.2 спірного договору, відтак не є кінцевим споживачем природнього газу.

Твердження апелянта про те, що п.7.4 договору в якому зазначено про те, що продавець звільняється від відповідальності за несвоєчасну та неповну поставку природнього газу у разі відсутності у нього достатньої кількості газу, суперечить вимогам ст.207 ГК України, спростовується судом апеляційної інстанції зважаючи на те, що продавець не є виробником природнього газу та не може відповідати за наявність чи відсутність у нього необхідного обсягу сировини. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що 7.1 спірного договору передбачено відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору, при цьому п.7.4 договору лише конкретизовано його умови.

Згідно пункту 2.1 Постанови №11 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.207,208 ГК України.

Відповідно до п.2.5.2 Постанови № 11 необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та ст.207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (ч.2ст.207 ГК України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені позивачем умови договору № 13-249-Н від 04.01.13 року суперечать Цивільному та Господарському кодексам України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також загальним умовам укладання господарських договорів, передбачених статтею 179 Господарського кодексу України.

Посилання скаржника на зловживання позивачем монопольним становищем на ринку послуг , спростовуються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне:

Господарський суд не вправі ні самостійно, ані шляхом призначення судової експертизи визначати наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання на певному ринку.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" проведення дослідження ринку, визначення меж товарного ринку, а також монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних рішень віднесено до повноважень названого Комітету. За приписами частини четвертої цієї ж статті здійснення відповідних повноважень іншими органами державної влади не допускається.

Висновок про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища може бути здійснено лише за результатами спеціального дослідження, яке включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку, причому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об'єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища. Таке дослідження проводиться органом Антимонопольного комітету України в порядку, передбаченому Методикою визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, затвердженою розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002р. розробленою відповідно до статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Отже, зазначений висновок є підсумком правової оцінки фактичних обставин, установлених органом Антимонопольного комітету України у проведенні відповідного дослідження згідно з Методикою (Оглядовий лист ВГС України від 25.11.2009 року № 01-08/627).

Відтак питання про наявність або відсутність підстав вважати, що позивач займає монопольне (домінуюче) становище на певному ринку, є правовим і має з'ясовуватись територіальним відділенням Антимонопольного комітету України.

У даному випадку докази того, що позивач займає монопольне становище на ринку послуг з купівлі продажу природнього газу у матеріалах справи відсутні, а скаржником не подані.

Крім цього, як вірно зазначено місцевим господарським судом, відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України Про природні монополії суб'єкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону, або до заміни їх іншими товарами, не однаковими за споживчими характеристиками. При цьому скаржником не подано доказів того, що відповідач є субєктом природної монополії, а також не надано жодних доказів вчинення відповідачем дій, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Чернівецької області від 12.05.16 у даній справі.

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 12.05.16 у справі № 926/405/16 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газофіксації Чернівцігаз без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.07.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.