РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016Справа №910/4156/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1"

Про захист гідності, честі та ділової репутації

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

Від позивача Литвинова М. Ю. - представник

Від відповідача Варічева Л.С. - представник

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" (Позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Студія 1+1" (Відповідач) про захист гідності, честі та ділової репутації.

Ухвалою суду від 12.03.2016 за зазначеною вище позовною заявою порушено провадження у справі № 910/4156/16 та призначено розгляд справи на 05.04.2016.

05.04.2016 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву. В судовому засіданні 05.04.2016 оголошено перерву до 22.04.2016.

В судове засідання 22.04.2016 представник позивача з?явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

20.04.2016 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 22.04.2016 представник відповідача не з?явився, з урахуванням поданого клопотання розгляд справи судом відкладено 18.05.2016 10:20.

В судове засідання 18.05.2016 року з?явились представники обох сторін. В судовому засіданні оголошено перерву до 24.05.2016 року для забезпечення технічної можливості перегляду відеозапису.

В судове засідання 24.05.2016 року з?явилися представники обох сторін. В судовому засіданні оголошено перерву до 22.06.2016 року для забезпечення можливості надати додаткові пояснення з урахуванням поданих до справи доказів.

В судове засідання 22.06.2016 року з?явились представники обох сторін, представником позивача надано додаткові пояснення та докази. В судовому засіданні оголошено перерву до 01.07.2016 року на прохання представника відповідача у зв??язку із необхідністю ознайомлення із додатковими поясненнями представника позивача.

В судове засідання 01.07.2016 року з?явилися представники обох сторін, які надали додаткові пояснення по суті справи. Представник позивача надав пояснення по сутц спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 01.07.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд м. Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації, де стверджує, що 14 грудня 2015 року Відповідач у сюжеті «Сепаратистська провізія» телепередачі «Гроші», що демонструвалась у ефірі після 22 години, поширив відомості, що порочать ділову репутацію та гудвіл Позивача.

Представник Позивача позов підтримав та пояснив, що через недбале та поверхневе журналістське розслідування, перекручування фактів, продукція Позивача була представлена у сюжеті як контрафакт та контрабанда, що може зашкодити життю та здоров'ю споживачів.

Зокрема, Відповідачем повідомлено наступну недостовірну інформацію, що порочить ділову репутацію Позивача:

- «це віскі виробництва Сімферопольського заводу»

- «на сайті в них адреса двох заводів - Крим і Дніпропетровська область»

- «на пляшці адреса потужностей Дніпропетровська область. Про Крим - жодного слова»

- «это Симферопольский коньячный завод? - Да. Скажите. Пожлуйста, я купила вашу продукцию, называется «Блэк Джек» Где вы производите? - Завод - в Симферополе, а главный офис - в Днепропетровске. - То есть, вы привозите сюда, получается? - Да, да.»

- «Продукти окупантів вдало маскуються і потрапляють в магазини. Якщо вони незаконно перетинають кордон, то хто і як перевіряє їх якість?»

- «ось відео, ми купували цей віскі в магазині.. У нас на очах прямо в магазині консультант скотчем клеїть акциз»

- «що за вариво у пляшці за 54 гривні і хто його виготовляв - не зрозуміло. А коли українці потруяться - кому пред'являти претензії?»

Таким чином, стверджує позивач, його назву двічі вжито неправильно, він звинувачений у постачанні продукції з окупованої території та в приховуванні інформації щодо виробництва конкретної продукції в Криму, позиціонується як підприємство-окупант, а продукція називається «вариво».

Позивач просив визнати недостовірною наведену інформацію відносно нього, зобов?язати Відповідача спростувати інформацію шляхом подання відповідного репортажу в програмі ТСН та програмі «Гроші» з наданим Позивачем текстом спростування.

В якості компенсації моральної шкоди Позивач просить зобов?язати Відповідача транслювати рекламу його продукції не менше 40 годин впродовж 30 календарних днів а також надати Позивачеві право на відповідь шляхом зобов?язання Відповідача підготувати 30 -хвилинний матеріал щодо виробничої діяльності Позивача та зобов?язати транслювати його у прайм-тайм.

Представник Відповідача проти позову заперечував у повному обсязі та у свою чергу пояснив, що сюжет «Сепаратистська продукція», що демонструвався у передачі «Гроші» 14 грудня 2015 року, присвячений суспільно-резонансній темі - чи доречно у сучасній обстановці продавати та купувати продукцію, вироблену на тимчасово окупованих територіях України.

Для ілюстрації теми журналісти обрали продукцію, що має спірне, з їхньої точки зору, походження, оскільки позивача містить у собі посилання на столицю Криму, що викликає питання щодо місця виробництва його продукції.

З метою отримання відомостей про місцезнаходження та адресу виробництва продукції журналісти Відповідача звернулись до інтернет-сторінки позивача, де й знайшли необхідну інформацію, та порівняли її з інформацією на пляшці із товаром позивача. Отже, Відповідач послався на інформацію, публічно поширену самим позивачем.

Неповно зазначена назва позивача не є підставою для спростування інформації, як недостовірної, оскільки така інформація ніким не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам.

Відповідач має право висвітлити дії Позивача стосовно надання інформації про його місцезнаходження та розташування виробництва саме так, як їх побачать споживачі.

Журналісти Відповідача не повідомляли від свого імені ніяких відомостей, а лише оприлюднили інформацію, яку отримали з джерел позивача, та вони супроводили ці факти власними коментарями та оцінками.

Повідомлення негативних відомостей про особу не є само по собі повідомленням недостовірної інформації щодо неї, оскільки негативні відомості та негативні відгуки щодо діяльності юридичної особи за своє суттю є оцінкою її діяльності, тобто - оціночним судженням, яке відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню.

Заслухавши пояснення сторін, та вивчивши надані сторонами докази, Господарський суд має зауважити про наступне:

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Як визначено статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Згідно частини 2 наведеної статті, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 94 Цивільного кодексу України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Відповідно до частини першої статті 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

За приписом частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

За визначенням, наведеним у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ділова репутація - це відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи.

Пунктом 26 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що ділова репутація - це сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі злочини і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Позивач вжив заходи досудового врегулювання даного спору та через представника - адвоката Литвинову М.Ю. надіслав відповідачу запит (лист від 17.12.2015 № 17-12-01/2015), в якому просив спростувати неправдиву інформацію, розповсюджену про продукцію позивача.

Відповідач залишив вказаний запит без відповіді та належного реагування.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», далі - постанова Пленуму № 1) .

У пункті 9 постанови Пленуму № 1 зазначено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до частини першої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно ч. 6 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

У п. 19 Постанови Пленуму № 1 вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судом встановлено, що 14.12.2015 року в ефірі Відповідача на телеканалі « 1+1» транслювалася програма «Гроші», де в сюжеті «Сепаратистська продукція» йшла мова про продукцію сумнівного походження, яка потрапляє на прилавки магазинів і звідти - до споживача.

До матеріалів справи долучено диск із записом вказаної телепередачі «Гроші» від 14.12.2015 року. Суд приймає даний відеозапис як належний доказ факту сповіщення спірного сюжету в ефірі Відповідача. У судовому засіданні 24.05.2016 року Господарським судом міста Києва було оглянуто відеозапис, поданий Позивачем.

У результаті вказаного огляду судом встановлено, що наведені Позивачем вислови дійсно мають місце і озвучені журналістами Відповідача, проте з контексту телепередачі зрозуміло, що вислів - «продукти окупантів вдало маскуються і потрапляють в магазини. Якщо вони незаконно перетинають кордон, то хто і як перевіряє їх якість?» - відноситься не до конкретної продукції Позивача, а до цілих груп товарів, представлених у супермаркетах, і не містить конкретної вказівки на самого Позивача та його продукцію.

У пункті 15 Постанови Пленуму № 1 зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач вказує, що недостовірність інформації, яка поширена у сюжеті, зокрема полягає у зазначенні неповної інформації щодо його назви. Проте, назва Позивача не була спотворена чи перекручена Відповідачем, а лише згадана у загальновживаній короткій формі.

Позивач не заперечував того факту, що інформація щодо наявності у нього виробничих потужностей у тимчасово окупованій Автономній республіці Крим дійсно зазначена на його сайті, але наполягає, що відсутність цієї інформації на пляшці в продукцією не є порушенням чинного законодавства.

Проте суд приходить до висновку, що у спірному сюжеті Відповідач не звинувачує Позивача у порушенні чинного законодавства або недотриманні умов вироблення продукції, а лише цитує інформацію, зазначену на пляшці напою алкогольного «Блек Джек». У судовому засіданні 24.05.2016 року суд оглянув пляшку з виробом «Блек Джек» та впевнився у тому, що повідомлена Відповідачем інформація дійсно міститься на етикетці.

Суд критично оцінює надані Позивачем докази щодо приниження його ділової репутації - листи громадян та копії сторінок книги відгуків і пропозицій третіх осіб, оскільки отримання громадянином інформації щодо якості товару та відповідності його державним стандартам та умовам передбачене ст.ст. 4, 6 Закону України «Про захист прав споживачів».

На думку суду, факт звернення громадян з метою реалізації свого права на отримання інформації не є підтвердженням спричинення шкоди діловій репутації Позивача.

З урахування контексту спірного сюжету суд також вважає, що вживаючи щодо напою алкогольного «Блек Джек» термін «вариво», журналістка висловлювала оціночні судження.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Позивач просив суд зобов?язати Відповідача надати право на відповідь шляхом зобов?язання Відповідача підготувати 30-хвилинний матеріал щодо виробничої діяльності Позивача.

Відповідно до ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» юридична особа, стосовно якої у передачі телерадіоорганізації було поширено відомості, які не відповідають дійсності має право на відповідь - тобто коментар чи власне тлумачення обставин справи.

Верховний суд України зазначив у п. 5 Постанови Пленуму N 1, що «суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Таким чином, вимога Позивача щодо реалізації права на відповідь шляхом підготування інформації Відповідачем не базується на положеннях чинного законодавства, оскільки у цьому випадку така інформація має бути підготовлена та озвучена самим Позивачем.

Оскільки Позивач просить суд саме визнати інформацію недостовірною та зобов?язати Відповідача спростувати її, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовної вимоги щодо зобов?язання Відповідача надати Позивачеві можливість реалізувати право на відповідь.

Таким чином, Позивач не довів поширення Відповідачем саме недостовірної інформації та завдання шкоди діловій репутації, а тому підстав для притягнення до відповідальності Відповідача немає.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Позивач не надав суду доказів (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували поширення Відповідачем недостовірної інформації та завдання його діями шкоди діловій репутації Позивача.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про відсутність передбачених чинним законодавством України підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на Позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.07.2016.

СуддяЛ.В. Прокопенко