ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа № 907/487/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора, м. Чоп, вх.№01-05/2134/16 від 04.05.2016 року

на рішення господарського суду Закарпатської області від 15.04.2016 року

у справі № 907/487/13

за позовом: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора, м. Чоп

до відповідача: ОСОБА_3 міської ради, м. Чоп

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міського комунального проектного підприємства „Чоппроект, м. Чоп

про: визнання права власності на нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Г) загальною площею 6,3кв.м. та нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Д) загальною площею 5кв.м., що розташовані в м. Чоп, вул.Вербова, 1

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 представник на підставі довіреності №001 від 04.01.2016 року;

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: не зявився;

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.04.2016 року у справі №907/487/13 (суддя Ремецькі О.Ф.) у позовних вимогах позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора, до відповідача ОСОБА_3 міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міського комунального проектного підприємства „Чоппроект, про визнання права власності на нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Г) загальною площею 6,3кв.м. та нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Д) загальною площею 5кв.м., що розташовані в м. Чоп, вул.. Вербова, 1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.04.2016 року у справі №907/487/13, позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора, подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі посилається на суперечливість судового рішення першої інстанції, яким констатовано правомірність перебування земельної ділянки під час будівництва у користуванні позивача, виконання робіт у відповідності до встановлених вимог, що суть самочинного будівництва полягала у відсутності з боку землевласника ОСОБА_3 міської ради - дозволу на здійснення будівельних робіт, яку позивач зобовязаний був отримати відповідно до п. 23, 24 договорів оренди. Разом з тим встановлює, що на час прийняття рішення претензій з боку землевласника щодо визнання за забудовником права власності на торгові павільйони немає, що обєкти в встановленому законом порядку введені в експлуатацію, їх експлуатація нікому не заважає та є безпечною. Норма ч. 3 ст.376 ЦК України, стосується інших ніж вказані вище, випадків за яких суд визнає право власності на самочинно збудоване майно, а саме надання земельної ділянки у встановленому законом порядку під вже збудоване нерухоме майно. Таким чином застосування ч. 3 ст. 376 ЦК України, до спірних відносин вважає невірним. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, але прийнято невідповідні висновки, та застосовано іншу норму матеріального права при прийнятті рішення.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 15.04.2016 р. у справі № 907/487/13 та задовольнити позов.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2016 року справу № 907/487/13 визначено судді-доповідачу ОСОБА_5 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марко Р.І. та Малех І.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.05.2016 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 31.05.2016 р..

Ухвалами суду від 31.05.2016 року та від 05.07.2016 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у них.

Представнику сторони розяснено його права та обовязки згідно ст.22 ГПК України..

В судове засідання 12.07.2016 року зявився представник апелянта, подану апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, з мотивів наведених у ній. Надав усні пояснення по суті спору.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання повторно не зявились, причин неявки суду не повідомили.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника апелянта в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

17.12.2007 року між ОСОБА_3 міською радою та ТОВ Агора укладено два договори оренди земельної ділянки, а саме: Договір оренди земельної ділянки від 17.12.2007 р. у м. Чоп, вул. Вербова, 1 площею 0,0674 га для обслуговування ринку та здійснення ринкової діяльності та Договір оренди земельної ділянки від 17.12.2007р. у м. Чоп, вул. Вербова, 1 площею 0,1386 га, у т.ч. під капітальними спорудами 0,0547 га для обслуговування ринку та здійснення ринкової діяльності.

Державну реєстрацію даних договорів оренди проведено 21.01.2008р., про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис. Відповідно до вимог пункту 23 договорів оренди на орендаря було покладено обов'язок у річний строк з дня відповідної реєстрації договорів оренди привести територію ринку у відповідності до Генерального плану міста Чоп та у відповідності до права забудови та благоустрою міста, проїзди та дороги, що проходять по земельній ділянці ринку міста Чоп.

З метою належного виконання умов договорів оренди земельних ділянок позивачем було замовлено та розроблено Генеральний план ринку у м. Чоп та Реконструкцію ринку в м. Чоп коригування плану.

На відповідні звернення ТзОВ Агора було видано ордер на виконання земельних робіт на території м. Чоп за №352 від 22.04.2008р., який затверджено головою ОСОБА_3 міськвиконкому 05.05.2008р.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради Закарпатської області від 06.08.2009р. за №101 земельній ділянці площею 0,0674 га присвоєно нову адресу: м. Чоп, вул. Вербова, 1 А.

З метою приведення території ринку у відповідність до Генерального плану м. Чоп та правил забудови та благоустрою міста, а також з врахуванням того, що цільове призначення земельної ділянки є здійснення ринкової діяльності, ТзОВ Агора здійснило будівництво торгового павільйону (літ. Г) у м. Чоп по вул. Вербова, №1а та торгового павільйону (літ. Д) у м. Чоп по вул. Вербова, №1.

Як встановлено Львівським апеляційним адміністративним судом у постанові від 19.07.2011р. №35180/10/9104, яка набрала законної сили, протягом 2008-2009р.р., ТзОВ Агора без відповідних дозволів на будівництво обєктів містобудування, без погодження та затвердженої в установленому порядку проектної документації, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, з порушенням пожежних норм та правил було здійснено самовільне будівництво обєктів нерухомого майна та самовільне встановлення споруд на земельних ділянках, передані у користування згідно Договорів №1 та №2.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, встановленим частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Характер будівництва як самочинного сторони не заперечили.

Частини третя та п'ята статті 376 Цивільного кодексу України, передбачають випадки, коли право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду. Тому, посилання суду першої інстанції окрім ч. 5, ще й на ч. 3 ст. 376 ЦК України у контексті рішення не свідчить про помилкове застосування правової норми до спірних відносин.

Відповідно до частини п'ятої статті 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За приписами статті 375 ЦК України, ст. 125 Земельного кодексу України, право зводити на земельній ділянці будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам має власник земельної ділянки; право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги встановлений факт введення обєктів в експлуатацію у звязку із непоновленням договорів оренди землі. Адже в силу закону, наявність на земельній ділянці нерухомого майна є підставою для оформлення відповідного права на землю. На зазначену підставу відповідач не посилався у запереченнях.

Задовольняючи позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, господарський суд повинен перевірити, чи не порушує це прав і законних інтересів інших осіб, в тому числі суміжних землекористувачів, чи не створює самочинно збудоване майно загрози життю, здоров'ю людей, майну фізичних та юридичних осіб, іншим чином не порушує прав третіх осіб. Матеріалами справи доводиться відсутність таких перешкод.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування судового рішення були доведені суду належними доказами.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні, не відповідають наявним в матеріалах справи доказам, а відтак, рішення господарського суду Закарпатської області від 15.04.16 р. у справі № 907/487/13 у відповідності до ст. 104 ГПК України підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора, м. Чоп, вх.№01-05/2134/16 від 04.05.2016 року задовольнити.

2.Рішення господарського суду Закарпатської області від 15.04.16 р. у справі № 907/487/13 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Визнати за ТзОВ «Агора» право власності на нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Г) загальною площею 6,3 кв.м. та нежитлове приміщення торговий павільйон (літ. Д) загальною площею 5 кв.м., що розташовані в м. Чоп, вул.. Вербова, 1.

3.Стягнути з ОСОБА_3 міської ради (89502, вул.Берег,2, м.Чоп, Закарпатська область ) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Агора (89502, вул.Берег,10, м.Чоп, Закарпатська область, )-1515,80 грн. судового збору.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

5. Матеріали справи скеровуються до господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 14.07.2016 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.