КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа№ 910/3452/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кучеренко С.П. - дов. № 14 від 02.12.2015р.

від відповідача: Чеботарьова І.Г. - дов. № 14-124 від 13.05.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016р.

у справі № 910/3452/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню

та газифікації "Черкасигаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 1 066 040, 79 грн.

В судовому засіданні 22.06.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016р. Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Черксигаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення 1 066 040, 79 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на прострочення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг, наданих позивачем згідно договору на розподіл природного газу № 14-140-ТБ від 07.04.2014р., а тому просив стягнути з відповідача 242 400, 25 грн. пені, 57 886, 64 грн. 3% річних та 765 753, 90 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2016р. у справі №910/3452/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" на користь Публічного акціонерного товариства "ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ "ЧЕРКАСИГАЗ" 3 % річних в сумі 57 886,64 грн., втрати від інфляції в сумі 765 753, 90 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 12 354, 61 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 242 400, 25 грн. пені скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки сторонами в договорі передбачено забезпечення виконання грошових зобов'язань, але не визначено розмір відсотків, тому до відповідача була застосована відповідальність у вигляді пені, розмір якої визначено ч.6 ст.231 ГК України - в розмірі облікової ставки НБУ.

Місцевий господарський суд, на думку апелянта, не врахував цього, а його висновки суперечать п.2.1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" 26.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 01.06.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, ухвалою суду від 01.06.2016р. розгляд справи призначено на 22.06.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.06.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 242 400, 25 грн. пені скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.06.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.04.2014р. між Публічним акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» (позивач, газорозподільче підприємство за договором) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (відповідач, замовник за договором) укладено договір на розподіл природного газу № 14-140-ТБ, відповідно до п. 2.1. якого (в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014р.) газорозподільне підприємство зобов'язується у 2014 та 2015 роках надати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (далі - пункт призначення) відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Згідно п. 2.2 договору замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, передбачені умовами договору.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ визначаються в додатку № 1 до договору, який викладено у новій редакції згідно додаткової угоди №1 від 03.12.2014р.

Відповідно до п. 3.6 договору обсяг протранспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування природного газу ГРМ (далі - акт наданих послуг), що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку.

Акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством (п. 3.10 договору).

У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період замовник (у тому числі гарантований постачальник) проводить остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим (п. 5.5 договору).

Договір, згідно п. 11.1. (в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014р.), набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів повноважних представників сторін печатками, та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склалися з 01.01.2014р. і діє в частині надання послуг до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків за надані газорозподільним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Виходячи зі змісту правовідносин сторін спору, останні є відносинами з надання послуг, тому права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 ЦК України.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору в період з березня 2014р. по грудень 2015р. включно позивачем надано, а відповідачем отримано послуги на загальну суму 5 237 534,77 грн., що підтверджується актами наданих послуг, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками (належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи), а саме:

- від 31.03.2014р. № 1/5-ТБ на суму 478 097,86 грн.;

- від 31.03.2014р. № 1/4-ТБ на суму 12 172,53 грн.;

- від 31.03.2014р. № 2/5-ТБ на суму 423 137,92 грн.;

- від 31.03.2014р. № 2/4-ТБ на суму 9 046,21 грн.;

- від 31.03.2014р. № 3/4-ТБ на суму 288 933,91 грн.;

- від 31.03.2014р. № 3/6-ТБ на суму 4 921,37 грн.;

- від 31.04.2014р. № 4/4-ТБ на суму 95 796,61 грн.;

- від 31.05.2014р. № 5/4-ТБ на суму 11 945,19 грн.;

- від 30.06.2014р. № 6/4-ТБ на суму 7 203,49 грн.;

- від 31.07.2014р. № 7/4-ТБ на суму 8 459,28 грн.;

- від 31.08.2014р. № 8/4-ТБ на суму 6 994,95 грн.;

- від 30.09.2014р. № 9/4-ТБ на суму 6 596,13 грн.;

- від 31.10.2014р. № 10/4-ТБ на суму 122 521,87 грн.;

- від 30.11.2014р. № 11/4-ТБ на суму 443 567,06 грн.;

- від 31.12.2014р. № 12/4-ТБ на суму 557 280,62 грн.;

- від 31.01.2015р. № 1/4-ТБ на суму 587 235,20 грн.;

- від 28.02.2015р. на суму -6 0145,04 грн. - акт коригування до акту від 31.01.2015р. № 1/4-ТБ;

- від 31.01.2015р. № 1/6-ТБ на суму 24 509,14 грн.;

- від 28.02.2015р. № 2/4-ТБ на суму 465 680,45 грн.;

- від 28.02.2015р. № 2/6-ТБ на суму 8 871,17 грн.;

- від 31.03.2015р. № 3/4-ТБ на суму 284 913,57 грн.;

- від 30.04.2015р. № 4/4-ТБ на суму 114 845,88 грн.;

- від 31.05.2015р. № 5/4-ТБ на суму 5 310,49 грн.;

- від 30.06.2015р. № 6/4-ТБ на суму 6 631,48 грн.;

- від 31.07.2015р. № 7/4-ТБ на суму 6 303,35 грн.;

- від 31.08.2015р. № 8/4-ТБ на суму 6 085,43 грн.;

- від 30.09.2015р. № 9/4-ТБ на суму 7 227,04 грн.;

- від 31.10.2015р. № 10/4-ТБ на суму 235 435,26 грн.;

- від 30.11.2015р. № 11/4-ТБ на суму 452 520,71 грн.;

- від 31.12.2015р. № 12/4-ТБ на суму 615 435,64 грн.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що надані позивачем послуги згідно з вищенаведеними актами відповідачем оплачено у повному обсязі, проте із порушенням терміну, встановленого сторонами в п. 5.5 договору.

Зокрема, грошові зобов'язання відповідача перед позивачем за послуги, надані в період з січня 2015р. (частково на суму 491 650,80 грн.) по грудень 2015р. включно, припинено на підставі заяв ПАТ НАК «Нафтогаз України» про зарахування зустрічних однорідних вимог за правилами, встановленими ст. 601 ЦК України, а саме: від 24.11.2015р. № 26-8090/1.2-15 на суму 1 429 397,66 грн.; від 22.12.2015р. № 26-9790/1.2-15 на суму 452 520,71 грн.; від 21.01.2016 № 26-370/1.2-16 на суму 615 435,64 грн. (належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи).

Таким чином, предметом спору у даній справі є застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені, а також 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, за порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Таким чином, договір, укладений між сторонами у даній справі, є відплатним.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Належними доказами відповідачем не спростовано факт прострочення ним грошового зобов'язання за договором.

Враховуючи, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку щодо оплати наданих послуг не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої договором та законом відповідальності.

Розглядаючи спір в частині вимог позивача про стягнення 242 400, 25 грн. пені, нарахованої на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України, колегія суддів зазначає наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Як зазначено в статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

У відповідності до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.1. договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

В свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону).

Таким чином, в силу наведених положень чинного законодавства, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою у договорі, а також встановлено її розмір (за згодою сторін).

Оскільки виконання відповідачем грошового зобов'язання (оплата послуг) у договорі неустойкою не забезпечено, не визначено її розмір та порядок нарахування, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені, сума якої, за розрахунком позивача, складає 242 400, 25 грн.

З огляду на викладене, доводи апелянта про неврахування судом положень п.2.1 постанови ПВГСУ від 17.12.2013р. №14, ч.6 ст.231 ГК України та п.7.1 договору не ґрунтуються на матеріалах справи.

Щодо вимог позивача про стягнення 57 886, 64 грн. 3% річних та 765 753, 90 грн. інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 57 886,64 грн. 3% річних та 765 753,90 грн. інфляційних втрат, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 04.04.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016р. у справі № 910/3452/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2016р. у справі №910/3452/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3452/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко