ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2016 р. Справа № 914/304/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області б/н та б/д

на рішення господарського суду Львівської області від 21.03.2016 року

у справі № 914/304/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Ліфт-Еко, м.Львів

до відповідача Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській

області, м. Львів

про стягнення 102 968 грн. 14 коп.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 предстаник (довіреність б/н від 19.02.2016 року)

від відповідача: не зявився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2016р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Плотніцького Б.Д., розпорядженням керівника апарату суду № 230 від 30.05.2016р. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 914/304/16, у результаті якої в склад колегії по розгляду даної справи замість судді Плотніцького Б.Д. введено суддю Кордюк Г.Т. При цьому, у звязку з перебуванням судді Михалюк О.В. у відпустці, розпорядженням керівника апарату суду № 339 від 04.07.2016р. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 914/304/16, у результаті якої в склад колегії по розгляду даної справи замість судді Михалюк О.В. введено суддю Плотніцького Б.Д.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2016р. у справі № 914/304/16 (суддя Мазовіта А.Б.) позов задоволено; стягнуто з Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ліфт-Еко 70 973 грн. 46 коп. основного боргу, 25 294 грн. 94 коп. пені, 1 226 грн. 42 коп. 3% річних, 5473грн. 32 коп. інфляційних нарахувань, 1 544 грн. 52 коп. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами існували договірні правовідносини щодо часткового технічного обслуговування, ремонту ліфтів, зобовязання по яких відповідачем не виконані, у звязку з чим у Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області утворилася заборгованість, доказів погашення якої та штрафних санкцій, станом на день розгляду спору суду не подано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Державне підприємство Виробничо-сервісний центр у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н та б/д, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 21.03.2016р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, суд першої інстанції не в повному обсязі зясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Свої доводи скаржник обґрунтовує тим, що з лютого 2015 року ліфти в адмінбудівлі ГУ ДФС у Львівській області (будівля, яку обслуговує скаржник) постійно ламались, зупинялись і простоювали. Крім цього, як зазначає далі скаржник, ліфти, котрі їздили у шахтах, на окремих поверхах відкривались лише на половину дверей, кнопки поверхів у кабінах при натисканні не відповідали належному поверху прибуття.

Поряд з цим, скаржник покликається на те, що Державне підприємство Виробничо-сервісний центр у Львівській області ліквідовувало поломки ліфтів та звільняло людей із ліфтових кабін, котрі застрягали неодноразово між поверхами.

Крім цього, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що на жодному з девяти Журналів технічного обслуговування ліфтів на другій сторінці не заповнено дати, підпису та прізвища електромеханіка позивача, котрий повинен би був здійснювати обслуговування ліфтів. У графі «дати проведення ремонту» у всіх девяти Журналах технічного обслуговування ліфтів зазначається дата 21.12.2015 року та підпис службової особи позивача, однак вищезгадані журнали були повернуті підприємству 08.12.2015р., тобто на 13-цять днів раніше, ніж поставлені підписи про проведення обслуговування ліфтів. Та зазначає, що у графі «проведення ремонту» у всіх девяти Журналах технічного обслуговування ліфтів підписи службової особи позивача візуально є всі різними.

Також скаржник вважає, що позивачем безпідставно та з арифметичними помилками нараховано штрафні санкції, оскільки не врахована сплата 15 771,88 грн. 11 грудня 2015 року за січень-лютий 2015 року.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, Товариство з обмеженою відповідальністю Ліфт-Еко подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 21.03.2016 року у справі № 914/304/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 31.05.2016р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 05.07.2016р.

30.05.2016 року та 04.07.2016 року склад суду змінено, тому 31.05.2016 року та 05.07.2016 року розгляд справи розпочинався спочатку.

В дане судове засідання прибув представник позивача проте, відповідач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2016р.

05 липня 2016 року апеляційному господарському суду від скаржника поступило клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням уповноваженого представника у відпустці.

При цьому, слід зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Таким чином, зазначений у вищевказаному клопотанні представник є не єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Відтак, розглянувши клопотання скаржника (вхідний номер канцелярії суду № 01-04/4869/16 від 05.07.2016р.) про відкладення розгляду справи Львівський апеляційний господарський суд ухвалив відмовити у його задоволенні, оскільки воно документально не обґрунтоване.

Враховуючи ту обставину, що відповідач належним чином був повідомлений про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, неодноразово не зявлявся в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2016р. у справі №914/304/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 01 січня 2015 року між Державним підприємством Виробничо-сервісний центр у Львівській області (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ліфт-Еко (Підрядник) укладено Договір № 15/20 на часткове технічне обслуговування, ремонт ліфтів (надалі Договір) (а.с. 16-18), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Підрядник бере на себе обовязки з ремонту та повного технічного обслуговування ліфтів на обєктах замовника згідно з додатком 1, який є невідємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору щомісячна оплата робіт згідно з Додатком 1 цього Договору визначена узгодженням сторін на день його укладення з врахуванням ПДВ і складає 7 885 грн. 94 коп.

Відповідно до п. 5.1. Договору у кінці поточного місяця Підрядник дає Замовнику акти виконаних робіт з зазначенням їх вартості.

Замовник підписує акт, засвідчує підпис печаткою та у триденний термін повертає один примірник акта Підряднику (п. 5.2. Договору).

У відповідності до п. 5.3. Договору на підставі підписаних актів Замовник щомісячно не пізніше двадцятого числа місяця, наступного за звітним, оплачує виконані роботи.

Згідно з п. 6.1. Договору у разі порушення строку оплати за виконані роботи, вказаного у п. 5.3. цього Договору, Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день протермінування.

Відповідно до п. 7.1. Договору у разі порушення Підрядником умов Договору Замовник викликає представника Підрядника для складання та підписання акта, в якому зазначаються терміни, види, показники порушень тощо.

Акт складається Замовником та представником Підрядника і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника Підрядника у дводенний термін або відмови його підписати акт, він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як 3 споживачі, які мешкають у будинку, в якому допущено порушення, або виборна особа будинкового, вуличного, квартального або іншого органу самоорганізації населення (п. 7.2. Договору).

Згідно з п. 7.3. Договору акт порушення умов договору підрядника та претензії замовника надсилаються підряднику, який у 5-денний термін вирішує питання про усунення порушень або надає замовникові обґрунтовану відмову у задоволенні його претензій.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що Договір діє з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року. При цьому, відповідно до п. 8.2. Договору, якщо за два місяці до закінчення терміну дії Договору ні одна із Сторін не заявить про припинення його дії, то договір вважається продовженим ще на один рік.

Даний Договір складений у двох примірниках по одному для кожної з сторін.

Вищевказаний Договір укладено в письмовій формі, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України, ст. 181 ГК України.

Також, як вбачається з матеріалів справи 30 листопада 2015 року між Державним підприємством Виробничо-сервісний центр у Львівській області (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ліфт-Еко (Підрядник) укладено Додаткову угоду про зміни до Договору № 15/20 від 01.01.2015р. (а.с. 21), відповідно до якої змінено п. 8.1. Договору та викладено його у наступній редакції: « 8.1. Договір діє з 01 січня 2015 року до 30 листопада 2015 року.».

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як вбачається із умов укладеного між сторонами Договору, такий за своєю правовою природою є змішаним договором з елементами договору підряду і договору про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобовязаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов Договору, Підрядник (ТзОВ «Ліфт-Еко») у березні-листопаді 2015 року виконав роботи (послуги з часткового технічного обслуговування, ремонту ліфтів) на загальну суму 70 973,46 грн., що підтверджується:

· актом рахунком №АкР-000227 від 25.03.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 22);

· актом рахунком №АкР-000358 від 27.04.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 23);

· актом рахунком №32 від 26.05.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 24);

· актом рахунком №134 від 25.06.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 25);

· актом рахунком №236 від 28.07.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 26);

· актом рахунком №334 від 25.08.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 27);

· актом рахунком №435 від 25.09.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 28);

· актом рахунком №509 від 26.10.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 29);

· актом рахунком №697 від 26.11.2015р. приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на суму 7 885,94 грн. (а.с. 30).

Поряд з цим встановлено, що вищевказані акти позивач надавав відповідачу для підписання, та 27.11.2015р. скерував їх Державному підприємству Виробничо-сервісний центр у Львівській області, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 27.11.2015р. (а.с. 34). Проте, як зясовано в ході розгляду справи, відповідач вказані акти не підписав, та не повідомив позивача про мотиви відмови від підписання.

Зясуванням доказів у справі встановлено, що 30.11.2015 року позивач надіслав відповідачу претензію № 123 (а.с. 31) про сплату заборгованості за Договором в розмірі 86 745,34 грн., проте відповіді на зазначену вимогу відповідач не надав.

Таким чином, предметом даного спору є вимога ТзОВ Ліфт-Еко про стягнення заборгованості у розмірі 70 973 грн. 46 коп., 25 294 грн. 94 коп. пені, 1 226 грн. 42 коп. 3% річних та 5473грн. 32 коп. інфляційних нарахувань, що виникла у результаті неналежного виконання Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області умов Договору № 15/20 на часткове технічне обслуговування, ремонт ліфтів від 01.01.2015 року.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що позивачем належним чином не виконані умови укладеного між сторонами Договору щодо часткового технічного обслуговування, ремонту ліфтів колегія суддів зазначає, що відповідно до п.п. 5.1., 5.2. Договору Сторони обумовили порядок прийняття робіт шляхом підписання актів виконаних робіт.

Так, відповідно до п. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Як вже зазначалося вище та вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав від позивача акти рахунки приймання виконаних робіт з технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем за березень-листопад 2015 року, проте, такі акти не підписав, мотивів своєї відмови від підписання актів позивачу не повідомив.

Одночасно, як вбачається із апеляційної скарги, скаржник покликається на акти несправності ліфтів та на те, що Державне підприємство Виробничо-сервісний центр у Львівській області ліквідовувало поломки ліфтів та звільняло людей із ліфтових кабін, котрі застрягали неодноразово між поверхами.

Перевіряючи доводи викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів бере до уваги положення п.п. 7.1.-7.3. укладеного між сторонами Договору, та зазначає, що з долучених відповідачем актів несправності ліфтів не вбачається, що для складення таких актів викликався представник позивача. Інших доказів на підтвердження факту виклику представника позивача для складення актів відповідачем до матеріалів справ не долучено. Також не долучено відповідачем доказів на підтвердження факту неявки представника позивача для складення акту, доказів надсилання вказаних актів для реагування позивачу. Не подано також відповідачем доказів на підтвердження факту виконання робіт щодо усунення несправностей роботи ліфтів власними силами.

Відтак, подані відповідачем акти несправності ліфтів не є такими, що складені у відповідності до вимог п.п. 7.1., 7.2., 7.3. Договору, а тому не можуть бути доказами порушення (невиконання, неналежного виконання) позивачем умов Договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України.

Поряд з цим, покликання скаржника на те, що з лютого 2015 року ліфти в адмінбудівлі ГУ ДФС у Львівській області (будівля, яку обслуговує скаржник) постійно ламались, зупинялись і простоювали колегія суддів вважає голослівними, оскільки такі не підтверджені документально, та крім того, заяв та скарг до ТзОВ «Ліфт-Еко» з боку відповідача не надходило.

Перевіряючи рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а також перевіряючи належність виконання Підрядником (позивачем у справі) умов Договору, судова колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться копії журналів технічного обслуговування ліфтів (а.с. 37-45), з яких вбачається, що працівники позивача в березні-листопаді 2015 року здійснювали технічне обслуговування ліфтів, тощо.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 9.7.15 Правил будови і безпечної експлуатації ліфтів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 01.09.2008 року №190, робота ліфта не дозволяється, якщо відсутній паспорт ліфта чи відомості про реєстрацію. Ці Правила поширюються на всіх субєктів господарювання незалежно від форм власності, які здійснюють виготовлення, монтаж, експлуатацію, ремонт, реконструкцію та модернізацію ліфтів, підйомників та їх складових частин (розділ 1).

Та, як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Ліфт-Еко» 09.12.2015р. згідно акту прийому-передачі ліфтових паспортів було передано відповідачу ліфтові паспорти у кількості 8 шт., а тому з наведеного можна зробити висновок, що ліфти перебували на обслуговуванні у позивача до листопада 2015 року включно, а тому доводи апелянта про те, що позивачем не врахована сплата 15 771,88 грн. 11 грудня 2015 року за січень-лютий 2015 року є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 852 ЦК України якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 4 ст. 853 ЦК України у разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза.

У відповідності до ч. 1 ст. 858 ЦК України якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника:

1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк;

2) пропорційного зменшення ціни роботи;

3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався наданими йому законом правами.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що документальними доказами у справі доведено факт виконання робіт позивачем на загальну суму 70 973 грн. 46 коп., а тому про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 70 973 грн. 46 коп.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача пеню в розмірі 25 294,94 грн., 3% річних в розмірі 1 226,42 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5 473,32 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 226,42 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 5 473,32 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 6.1. Договору передбачено, що у разі порушення строку оплати за виконані роботи, вказаного у п. 5.3. цього Договору, Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день протермінування.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування пені, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що правомірною до стягнення є 25 294,94 грн. пені

Відтак, судова колегія вважає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2016 року у справі № 914/304/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області б/н та б/д без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 11.07.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Плотніцький Б.Д.