ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р.Справа № 922/1491/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система", м. Харків, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунальне підприємство "Підземне місто", м. Харків.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтаж Сервіс", смт. Покотилівка
про повернення рекламних конструкцій
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_2, дов. від 13.06.2016р.;

Представник відповідача - ОСОБА_1, дов. від 20.05.2016р.;

Третя особа - ОСОБА_1, дов. від 01.07.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система", м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтаж-Сервіс", смт. Покотилівка, в якому просить суд примусити відповідача повернути рекламні конструкції, які належать ТОВ "МРІС" на праві власності або відшкодувати їх вартість - 120500,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 16.05.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 31.05.2016р. об 11:00 год.

Ухвалами господарського суду від 31.05.2016р., 14.06.2016р. розгляд справи відкладався.

Ухвалою господарського суду від 14.06.2016р. продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку, в порядку ст. 69 ГПК України, до 27.07.2016р.

У призначеному 12.07.2016р. судовому засіданні позивач позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Додаткових доказів по справі суду не надав.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.07.2016р. проти позову заперечував, через канцелярію суду надав додаткові докази по справі, які судом долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи у судовому засіданні 12.07.2016р. проти позову заперечував.

У судовому засіданні 12.07.2016р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі докази по справі та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_3 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Як зазначає позивач, ТОВ «Монтаж Сервіс» (відповідач), на підставі договору №1РД/08/14 від 11.08.2014р., здійснило без попереджень, демонтаж рекламних конструкцій, загальної вартості 120500,00 грн., які належать на праві власності ТОВ «Міська Рекламно-Інформаційна Система» (позивач) (надалі ТОВ «МРІС»).

Звертаючись до господарського суду із відповідним позовом, позивач зазначив, що відповідач порушив право приватної власності, проводячи демонтаж рекламних конструкцій, що належать позивачу, у звязку з чим просить суд примусити відповідача повернути вказані рекламні конструкцій, які належать ТОВ «МРІС» на праві власності або відшкодувати їх вартість в розмірі 120500,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зокрема зазначив, що вказані в позові рекламні конструкції в кількості 27 одиниць були розміщені в підземних підвуличних пішохідних переходах, що перебували на балансі комунального підприємства «Підземне місто» (Третя особа), на підставі договору № 20Р/04/14 від01.04.2014 року, укладеного між позивачем та вказаним комунальним підприємством, та в подальшому були демонтовані відповідачем на підставі Договору № 1РД/08/14 від 11.08.2014 року.

Відповідно до умов договору № 1РД/08/14 від 11.08.2014 року, виконавець ТОВ «Монтаж Сервіс» зобовязується на свій ризик виконати, а замовник КП «Підземне місто» зобовязується прийняти та оплатити послуги з демонтажу рекламних конструкцій у підземних підвуличних пішохідних переходах, що розташовані на території м. Харкова.

Демонтовані рекламні конструкції були передані за договорами Комунальним підприємством "Підземне Місто" на зберігання до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський ОСОБА_4." в кількості 17 шт. та до Приватного підприємства "Урожай-Т" в кількості 10 шт.

Комунальним підприємством "Підземне Місто" були сплачені послуги за зберігання рекламних щитів Товариство з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система" в розмірі 1800,00 грн., 1480,65 грн. та 1800,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 359 від 09 серпня 2014 року, № 23 від 30 вересня 2014 року та № 411 від 14 жовтня 2014 року відповідно.

Таким чином, відповідач вважає, що ним не було порушено прав чи законних інтересів позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до статті 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно статті 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, 01.04.2014 року між Комунальним підприємством «Підземне місто» (третя особа) та TOB «МРІС» (позивач) був укладений договір за № 20Р/04/14 на послуги з надання місць для розміщення рекламних щитів (надалі - Договір), відповідно до якого у підземних підвуличних пішохідних переходах, що перебувають на балансі позивача, були розміщені 27 рекламних щитів.

27.06.2014 року до договору від 01.04.2014 року № 20Р/04/14 була укладена додаткова угода № 1, пунктом 1 якої продовжено дію Договору до «31» липня 2014 року.

Пунктом 2.1.7 договору передбачено обовязок Комунального підприємства "Підземне Місто" письмово повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система" про виконання демонтажу його рекламного щита у випадках, передбачених пунктом 2.2.4 цього договору.

Відповідно до пункту 2.2.4 договору, КП "Підземне Місто" має право здійснювати демонтаж рекламного щиту самостійно, якщо ТОВ "Міська Рекламно-Інформаційна Система" не було виконано письмову вимогу Комунального підприємства "Підземне Місто" з демонтажу рекламного щиту після закінчення терміну дії договору.

Відповідно до пункту 2.2.6 договору при виконанні демонтажу рекламного щиту силами КП "Підземне Місто", ТОВ "Міська Рекламно-Інформаційна Система" відшкодовує витрати з демонтажу рекламного щиту.

В порушення умов договору, ТОВ «МРІС», після закінчення строку дії договору, демонтажу розміщених рекламних щитів не виконало та схоронність власного майна не забезпечило.

11 серпня 2014 року на підставі укладеного договору між Комунальним підприємством "Підземне Місто" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Монтаж-Сервіс" № 1РД/08/14 здійснено демонтаж 27 рекламних щитів, розташованих у підземних підвуличних пішохідних переходах, на суму 9366,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі послуг по виконанню демонтажу рекламних конструкцій від 19.08.2014р. та платіжним дорученням № 24 від 30 вересня 2014 року.

Демонтовані рекламні конструкції були передані за договорами Комунальним підприємством "Підземне Місто" на зберігання до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський ОСОБА_4." в кількості 17 шт. та до Приватного підприємства "Урожай-Т" в кількості 10 шт.

Комунальним підприємством "Підземне Місто" були сплачені послуги за зберігання рекламних щитів Товариство з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система" в розмірі 1800,00 грн., 1480,65 грн. та 1800,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 359 від 09 серпня 2014 року, № 23 від 30 вересня 2014 року та № 411 від 14 жовтня 2014 року відповідно.

Так, суд зазначає, що рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2014 року у справі № 922/3435/14, залишеним без змін рішенням Харківського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 року, у задоволенні позовних вимог TOB «Міська рекламно-інформаційна система» до КП «Підземне місто» про зобов'язання продовжити строк дії Договору № 20Р/04/14 від 01.04.2014 року, стягнення збитків, відмовлено; зустрічний позов КП «Підземне місто» про стягнення збитків та зобов'язання вивезти рекламні задоволений повністю.

Вказаним рішенням на користь КП «Підземне місто» стягнуті збитки, понесені у звязку із демонтажем та зберіганням рекламних щитів TOB «Міська рекламно- інформаційна система».

Натомість, зазначене рішення суду не було виконано ТОВ «МРІС» в добровільному порядку.

В подальшому, рішеннями господарського суду Харківської області по справі № 922/2088/15 від 03.06.2015 року, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 22.10.2015 року та рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/5701/15 від 01.12.2015 року, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року, позовні вимоги КП «Підземне місто» до TOB «Міська рекламно-інформаційна система» про стягнення збитків, пов'язаних із зберіганням рекламних щитів, задоволені в повному обсязі.

Частиною 3 статті 35 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6. Постанови ВГСУ від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи зі змісту наведеної норми, позивач повинен довести належність йому майна на праві власності чи на іншому речовому праві. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, незалежно від того чи знає він про неправомірність і незаконність свого володіння, чи ні.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до актів приймання-передачі рекламних щитів від 24.07.2015р., 31.07.2015р. ТОВ «МРІС» прийняло від КП «Підземне місто» рекламні щити в кількості 17 штук та 10 штук відповідно, які знаходились на зберіганні у ТОВ «Харківській центральний ринок» та ПП «Урожай-Т». Претензій щодо кількості та якості переданих рекламних щитів ТОВ «МРІС» не висловило.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог. Зміст позовних вимог становить предмет та підстави позову. Суд зауважує, що згідно положень чинного ГПК України, в одній позовній заяві можу бути об'єднано декілька позовних вимог, але можливість заявлення альтернативних позовних вимог процесуальним законом не передбачена. З огляду на те, що фактична юридична підстава позову, що розглядається, зводиться до обґрунтування вимог про повернення спірних рекламних конструкцій, а не про відшкодування їх вартості, суд, відповідно до вимог чинного процесуального законодавства України, позбавлений права розглядати альтернативно заявлені позовні вимоги. Крім того, суд зауважує, що сам факт повернення спірних рекламних конструкцій позивачу, виключає можливість задоволення не тільки позову про їх повернення, а й позову про відшкодування їх вартості, адже наявності жодних підстав для такого відшкодування позивачем не доведено.

Таким чином, враховуючи підтвердження матеріалами справи, що визначені у позові рекламні конструкції у кількості 27 штук, фактично перебувають у володінні їх власника ТОВ «МРІС», у господарського суду відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.ст. 1, 2, 12, 22, 27, 32, 33, 43, 44, 49, 65, 54, 69, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складено 18.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/1491/16