ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2016 р.Справа № 922/1911/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків
до Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 03/186 від 01.02.2016 року);

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" змивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Національного технічного університету "Харківський Політехнічний інститут" (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 251 912, 31 грн. з яких: 226 112, 92 грн. сума основного боргу, 1 332, 35 грн. - 3 проценти річних, 17 791, 06 грн. пеня, 6 675, 98 грн. інфляційні та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 2015/ТП-ВЖ-11218 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 12.10.2015 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.06.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на11.07.2016 року.

У судовому засіданні 11.07.2016 року у межах строків визначених статтею 69 господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.07.2016 року.

14.07.2016 року позивач у судовому засіданні надав клопотання про долучення копії довіреності на представника до матеріалів справи.

Представник відповідача у призначене судове засідання 14.07.2016 року не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить протокол судового засідання від 11.07.2016 року та підпис представника відповідача - ОСОБА_2 на листі про оголошення перерви у судовому засіданні 11.07.2016 року, що відповідно до пункту 3.9.1. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" є належним чином про повідомлення учасника судового процесу про час та місце слухання справи.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав викладених позовній заяві.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.06.2016 року про порушення провадження у справі, сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи викладене, а також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статей 4-3 та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.07.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

12.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (далі-позивач, постачальник) та Національним технічним університетом "Харківський Політехнічний інститут" (далі відповідач, споживач) було укладено договір № 2015/ТП-ВЖ-11218 на постачання природного газу за регульованим тарифом (т. 1, а.с. 9-12).

Пунктом 10.1. договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання, діє в частині постачання природного газу з 01.07.2016 року та укладається на строк до 31.12.2015 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити додаток № 3 договору щодо договірних обсягів постачання газу, у якому визначити планові обсяги газу на продовжений строк.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 31.12.2015 року до договору № 2015/ТП-ВЖ-11218 від 12.10.2015 року на постачання природного газу за регульованим тарифом сторони погодили у пункті 2, що строк дії договору продовжується до 31.03.2016 року або до моменту укладання договору в рамках Закону України «Про здійснення державних закупівель» (т. 1, а.с. 17).

Постачальник постачає природний газ споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах. Передбачених договором (пункт 1.1. договору).

Пунктом 1.2. встановлено, що передача газу за договором здійснюється на межах балансової належності обєктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування. Перелік комерційних вузлів обліку газу та газо споживаючого обладнання визначається сторонами у додатку № 1 до договору.

Послуги з постачання газу підтверджуються підписаним постачальником та споживачем актом приймання передачі газу, що оформлюється на підставі акта про фактичний обсяг спожитого (про транспортованого) газу за розрахунковий період, складеного споживачем та газорозподільним/газотранспортним підприємством відповідно до пункту 2.5. розділу ІІ договору (пункт 3.6. договору).

Відповідно до пункту 3.9. договору, акти приймання передачі-газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Згідно з умовами пункту 4.6. договору оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем на умовах щомісячної/щодекадної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного в додатку № 3 до договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку розрахункового періоду.

У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як зазначає позивач, ним були виконані зобов'язання за договором протягом періоду січня-квітня 2016 року, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу на загальну суму у розмірі 226 112, 92 грн. (т. 1. а.с. 20-21):

- №ХОЗ00010214 від 10.03.2016 року на суму 47 563, 00 грн. за січень 2016 року;

- №ХОЗ00012625 від 23.03.2016 року на суму 60 903, 92 грн. за лютий 2016 року;

- №ХОЗ00016821 від 25.04.2016 року на суму 56 720, 51 грн. за березень 2016 року;

- №ХОЗ00019890 від 20.05.2016 року на суму 60 925, 49 грн. за квітень 2016 року.

Як зазначає позивач, відповідач порушив умови договору та не виконав свого обовязку щодо повного розрахунку з оплати поставлено природного газу за період січень-квітня 2016 року. У зв'язку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі 226 112, 92 грн. за договором № 2015/ТП-ВЖ-11218 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 12.10.2015 року. Наявність заборгованості підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2016 року по травень 2016 року, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками сторін (т. 1, а.с. 19). що стало підставою звернення із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів здійснення оплати за спірною господарською операцією відповідач суду не надав.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що у відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, суд визнає вимоги позивача щодо стягнення із відповідача заборгованості за договором № 2015/ТП-ВЖ-11218 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 12.10.2015 року у розмірі 226 112, 92 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Крім основної суми заборгованості, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 1 332, 35 грн. - 3 проценти річних, 6 675, 98 грн. інфляційні та 17 791, 06 грн. пені.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 1 332, 35 грн. - 3 проценти річних, суд зазначає наступне.

Як вбачається із наданого позивач розрахунку, за зобовязання січня 2016 року за період з 11.02.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 47 563, 00 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 463, 93 грн.;

- за зобовязання лютого 2016 року за період з 11.03.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 60 903, 92, 00 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 449, 29 грн.;

- за зобовязання березня 2016 року за період з 11.04.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 56 720, 51 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 274,30 грн.;

- за зобовязання квітня 2016 року за період з 11.05.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 60 925, 49 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 144, 82 грн. (т. 1, а.с. 18).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних за вищезазначений період, судом встановлено що позивачем невірно зазначено період.

Відповідно до пункту 3.9. договору, акти приймання передачі-газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Судом здійснено перерахунок суми 3 процентів річних у системі «Законодавство» та встановлено що період який підлягає до стягнення становить:

- за зобовязання січня 2016 року відповідно до акту приймання-передачі який підписаний 10.03.2016 року період становить з 11.03.2016 року по 08.06.2016 року;

- за зобовязання лютого 2016 року за відповідно до акту приймання-передачі який підписаний 23.03.2016 року період становить з 24.03.2016 року по 08.06.2016 року;

- за зобовязання березня 2016 року відповідно до акту приймання-передачі який підписаний 25.04.2016 року період становить з 26.04.2016 року по 08.06.2016 року;

- за зобовязання квітня 2016 року відповідно до акту приймання-передачі який підписаний 20.05.2016 року період становить з 21.05.2016 року по 08.06.2016 року, отже сума яка підлягає до стягнення становить 1037,56 грн.

В решті нарахованих 3 процента річних у розмірі - 294, 79 грн. відмовити як безпідставно нараховані.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 6 675, 98 грн. за період з:

- за зобовязання лютого 2016 року, період з лютого 2016 року по квітень 2016 року нараховано суму у розмірі 1 950, 08 грн.;

- за зобовязання березня 2016 року період з березня 2016 року по квітень 2016 року нараховано суму у розмірі 2 740, 68 грн.;

- за зобовязання квітня 2016 року період квітень 2016 року нараховано суму у розмірі 1 985, 22 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 № 01-06/928/2012, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку що позивачем при розрахунку інфляційних втрат допущено помилку в частині розрахунку щодо визначення періоду нарахування інфляційних втрат.

Суд здійснивши розрахунок суми інфляційного відшкодування у системі «Законодавство» із урахуванням пункту 3.9. договору, приходить до висновку про задоволення суми інфляційного відшкодування у розмірі 4288,62 грн. за період з березня 2016 року по квітень 2016 року.

В частині нарахованих 2 387, 36 грн. інфляційних втрат, суд відмовляє як безпідставно заявлених.

Щодо нарахованої позивачем пені у розмірі 17 791, 06 грн. (відповідно до наданого розрахунку т. 1, а.с. 18) за період з:

- за зобовязання січня 2016 року за період з 11.02.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 47 563, 00 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 6 396,31 грн.;

- за зобовязання лютого 2016 року за період з 11.03.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 60 903, 92, 00 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 6 067,10 грн.;

- за зобовязання березня 2016 року за період з 11.04.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 56 720, 51 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 3 536,51 грн.;

- за зобовязання квітня 2016 року за період з 11.05.2016 року по 08.06.2016 року на суму боргу 60 925, 49 грн. позивачем нараховано суму у розмірі 1 791,14 грн.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф не залежить.

Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 6.2.2. договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (т. 1, а.с. 11).

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем відповідачу пені у розмірі - 17 791, 06 грн. за вищезазначений період та встановлено, що розрахунок позивача є помилковий у частині визначення періодів нарахування.

Період який підлягає до стягнення становить:

- за зобовязання січня 2016 року період становить з 11.03.2016 року по 08.06.2016 року;

- за зобовязання лютого 2016 року період становить з 24.03.2016 року по 08ю06ю2016 року;

- за зобовязання березня 2016 року період становить з 26.04.2016 року по 08.06.2016 року;

- за зобовязання квітня 2016 року період становить з 21.05.2016 року по 08.06.2016 року. Отже сума пені, яка підлягає до стягнення становить 13 562, 82 грн.

В решті нарахованої пені у розмірі - 4 228, 24 грн. суд відмовляє, як безпідставно заявлених.

Крім того, відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, якщо штрафні санкції, що підлягають сплаті дуже великі у порівнянні зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Приписами Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року (пункт 3.17.4.) встановлено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

За даних обставин, суд приймаючи до уваги майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, об'єктивно оцінивши даний випадок, зважаючи на те, що неустойка - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення та те, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річними, господарський суд прийшов до висновку про винятковість даного випадку. Тому вважає за доцільне скористатися повноваженнями, наданими йому чинним законодавством, у відповідності до вимог пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та за власною ініціативою зменшити розмір пені, встановленого вище судом, що підлягає до стягнення із відповідача у розмірі 13562,82 грн. на 50%. Та стягнути із відповідача 6 781, 41 грн. пені за неналежне виконання умов договору. В решті нарахованих 6 781,41 грн. слід відмовити.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача у розмірі 3 675, 02 рн.

Керуючись статтями 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут (61002, м. Харків, вул. Фрунзе, 21, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (61004, м. Харків, вул. Москалівська, 57/59, ) суму у розмірі - 238 220, 51 грн. (з яких: 226 112, 92 грн. сума основного боргу, 3% річних в сумі 1 037, 56 грн., інфляційних втрат в сумі 4 288,62 грн., пені в сумі 6 781, 41 грн.) та судовий збір у розмірі 3 675, 02 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У решті позову щодо стягнення пені у сумі 11 009,65 грн., 3 процентів річних у сумі 294, 79 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 387, 36 грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 18.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_3