ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.07.16р. Справа № 904/4909/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (м. Київ)

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Дім страхування" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення суми страхового відшкодування у загальному розмірі 14 411 грн. 12 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Дім страхування" (далі - відповідач) суму страхового відшкодування у загальному розмірі 14 411 грн. 12 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач на виконання умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ 074687 від 24.09.2013, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплатив страхове відшкодування власнику пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Skoda Fabia у розмірі 14 411 грн. 12 коп. При цьому, у відповідності до умов договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/2033290) Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Дім страхування" було застраховано автомобіль МАЗ 5432, вина водія якого у скоєнні ДТП підтверджується постановою суду від 22.01.2014. Отже, позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, та позивач вважає, що обов'язок з відшкодування збитків у даному випадку покладається на відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 04.07.2016.

Крім того, ухвалою суду від 10.06.2016 було зобов'язано Моторне (транспортне) страхове бюро України в строк до 04.07.2016 надати суду письмову інформацію стосовно полісу № АЕ/2033290 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на ОСОБА_1 - водія транспортного засобу МАЗ-543205, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме: інформацію про страхувальника вказаного полісу, дату його укладення, ліміт відповідальності та франшизу.

Представник позивача у судове засідання 04.07.2016 не з'явився, але надіслав клопотання (вх. суду 39445/16 від 22.06.2016) про розгляд справи без участі його представника. Вказане клопотання задоволено судом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 39917/16 від 24.06.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що позивачем надано невірну правову оцінку обставинам справи та між сторонами виникли відносин суброгації, а не регресу. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач не звернувся із повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування. У відзиві на позовну заяву відповідач також просив суд розглянути справу без участі його представника.

Отже, представник відповідача у судове засідання 04.07.2016 також не зявився.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у долученні до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: відповіді Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо страхувальника полісу № АЕ/2033290, дати його укладення, ліміту відповідальності та франшизи.

У зв'язку з викладеними обставинами, ухвалою суду від 04.07.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.07.2016.

Додатково сторін було по відмолено про день, час та місце судового засідання телефонограмами.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від Моторного (транспортного) страхового бюро України електронною поштою надійшов лист (вх.суду 41636/16 від 05.07.2016) до якого долучена інформація, зокрема, щодо страхувальника полісу № АЕ/2033290, дати його укладення, ліміту відповідальності та франшизи.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 18.07.2016 не завилися, про день час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомлення, які підтверджують факт отримання ухвали суду від 04.07.2016: позивачем - 11.07.2016 та відповідачем - 12.07.2016.

Крім того, судом враховано наявність клопотань від позивача та від відповідача про розгляд справи без участі їх представників.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд приходить до висновку, що позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні їх представників та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, крім того, позиція позивача викладена ним у позовній заяві, а позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.07.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Так, 24.09.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - страховик, позивач) та Підприємством з іноземними інвестиціями "Імперіал Тобако Юкрейн" (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ 074687 (далі - договір, а.с.50-61), за змістом якого застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, зокрема, автомобіля Skoda Fabia, державний номерний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску (далі - застрахований ТЗ).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування.

Абзацом 1 статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (абзац 16 статті 9 Закону України "Про страхування").

Так, застрахованим транспортним засобом визначено автомобіль Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску на страхову суму 87 263 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 3.5.2. договору транспортний засіб застраховано, зокрема, від ризику пошкодження та/або знищення застрахованого ТЗ та/або його ДО внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Строк дії договору страхування визначений з 00:00 - 01.10.2013 по 24:00 - 30.09.2014.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2013 о 17 год. 50 хв. по вулиці Космічній, ОДКЛ в м. Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю:

- транспортного засобу МАЗ 543205, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2;

- транспортного засобу Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, що належить Підприємству з іноземними інвестиціями "Імперіал Тобако Юкрейн".

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було, зокрема, пошкоджено застрахований позивачем автомобіль Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, а саме: автомобіль отримав механічні пошкодження задньої правої та центральної частин.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2014 у справі № 199/99/14-п ОСОБА_2, водія транспортного засобу МАЗ 543205, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності, а саме: накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 420 гривень (а.с. 74-75).

Отже, вина ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді встановлена у судовому порядку.

Так, відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ 074687 від 24.09.2013 дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої завдано пошкоджень автомобілю Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить Підприємству з іноземними інвестиціями "Імперіал Тобако Юкрейн" (а.с.68), є страховим випадком.

Відповідно до рахунку на оплату № 4057 від 30.12.2013, виставленого Приватним підприємством "Автоінтерсервіс", вартість ремонту складає 14 411 грн. 12 коп. (а.с.84).

Судом встановлено, що наведені у вказаному рахунку роботи знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку із тими пошкодженнями, що зазначені у первинній довідці ДАІ, складеній за обставинами ДТП та виданій МВС України (копії яких знаходяться в матеріалах справи).

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Підприємство з іноземними інвестиціями "Імперіал Тобако Юкрейн" звернулося 23.12.2013 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" із заявою про настання страхового випадку по договору страхування (а.с.78-83).

Так, відповідно до страхового акту № UA017/L32/01 від 09.01.2014 позивачем здійснений розрахунок страхового відшкодування до страхового акту у сумі 14 411 грн. 12 коп. (а.с.85).

Виплата позивачем страхового відшкодування у загальній сумі 14 411 грн. 12 коп. здійснена позивачем на рахунок Приватного підприємства "Автоінтерсервіс" (виконавця ремонту), що підтверджується платіжним дорученням № 19306 від 09.01.2014 на суму 14 411 грн. 12 коп. (а.с.86).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем МАЗ 543205, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку.

При цьому, в абзаці 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" встановлено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Позивач, посилаючись на статті 993, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та статтю 27 Закону України "Про страхування", надіслав на адресу відповідача вимогу в порядку суброгації вих. № UA017 від 04.04.2013 на виплату страхового відшкодування з вимогою відшкодувати збитки у сумі 14 411 грн. 12 коп. (а.с.88).

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

Нормами статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до пункту 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Приймаючи рішення суд виходив також із наступного.

Судом враховано, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (аналогічна правова позиція наведена в листі Верховного Суду України від 19.07.2011).

Зважаючи на вищевикладені обставини в їх сукупності, господарський суд приходить до висновку, що позивачем було правомірно визначено розмір страхового відшкодування на підставі рахунку № 4057 від 30.12.2013 (а.с.84).

Доказів того, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, становить іншу суму суду не надано.

Окрім того, позивач надав докази фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП (платіжне доручення № 19306 від 09.01.2014 на суму 14 411 грн. 12 коп., а.с.86).

Як уже зазначалося вище, положеннями статей 1116, 1172, 1187 Цивільного кодексу України встановлено принцип повного відшкодування шкоди, яка завдана майну юридичної особи.

В статті 1194 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В процесі судового розгляду було встановлено, що розмір завданої шкоди власнику автомобіля Skoda Fabia, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 14 411 грн. 12 коп., які і були відшкодовані Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

Згідно зі статтею 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

З наведеного випливає, що страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

В даному випадку відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України у справі № 6-112цс13 від 25.12.2013 та у справі № 3-303г15/17/16 від 23.09.2015.

Позивач, посилаючись на статті 993, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та статтю 27 Закону України "Про страхування", надіслав на адресу відповідача вимогу в порядку суброгації вих. № UA017 від 04.04.2013 на виплату страхового відшкодування з вимогою відшкодувати збитки у сумі 14 411 грн. 12 коп. (а.с.88).

Згідно з пунктом 12.1. статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, яка відповідно до страхового полісу № АЕ/2033290 становить 510 грн. 00 коп.

Отже, враховуючи визначені полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/2033290 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 13 901 грн. 12 коп. (14 411,12 грн. - 510,00 грн.).

За встановлених обставин у справі, строк відшкодування відповідачем збитків у сумі 13 901 грн. 12 коп. є таким, що настав.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13 901 грн. 12 коп. страхового відшкодування, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Дім Страхування" (49005, м. Дніпро, вулиця Короленко, будинок 21; ідентифікаційний код 21870998) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вулиця Артема, будинок 40; ідентифікаційний код 20782312) - 13 901 грн. 12 коп. - страхового відшкодування, 1 329 грн. 23 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.07.2016.

Суддя ОСОБА_4