КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Справа№ 910/32897/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року

у справі № 910/32897/15 (суддя - Привалова А.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін від :

позивача: ОСОБА_3, договір б/н від 08.10.2015 року

відповідача: Хитрова Л.В., довіреність № 52 від 22.01.2010 року

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (позивач у справі) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (відповідач у справі) про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при укладенні договору банківського обслуговування від 06.03.2013 року, який укладений між сторонами на підставі підписаної ФОП ОСОБА_2 заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06.03.2013 року, не було дотримано письмової форми, що, на думку позивача, в силу приписів цивільного законодавства є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/2428 від 13.04.2016 року), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно досліджено обставини справи та правовідносини між сторонами, невірно надано правову оцінку укладеним договорам, що є підставою для скасування прийнятого рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 року Фізичній особі- підприємцю ОСОБА_2 відновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Мартюк А.І. та призначено розгляд справи на 15.06.2016 року.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 15.06.2016 року представників апелянта відповідно до п.1 ч. 1 ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 13.07.2016 року в межах встановленого строку розгляду спору, який апеляційним господарським судом на підставі клопотання відповідача згідно ч. 3 ст. 69 ГПК України було продовжено.

Представник апелянта у судовому засіданні 13.07.2016 року підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні 13.07.2016 року представник відповідача у справі заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 - без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

06.03.2013 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (клієнт за договором, позивач у справі) звернувся до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (банк за договором, відповідач у справі) із заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та заявою про відкриття поточного рахунку (а.с. 56 том 1), відповідно до якої клієнт погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені на сайті банку http://privatbank.ua, http://сlient-bank.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією та карткою зі зразками підписів і відбитком печатки складають договір банківського обслуговування.

На підставі зазначеної заяви банком було відкрито клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт, про розмір якого банк зобов'язався повідомляти клієнта в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms-повідомлення, інші), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг».

Відповідно до виписки з рахунку клієнта № НОМЕР_1 за період з 06.03.2013р. по 20.03.2015р. банком наданий кредитний ліміт на поточний рахунок позивача, що останнім не заперечується (58 том 1).

Позивач зазначає, що спірний договір суперечить нормам статей 207 та 208 Цивільного кодексу України, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг та Тарифи банка не містять підпису позивача та відповідачем позивачу окремо для ознайомлення не надавались; сторони не обмінювались жодними підписаними документами з метою укладення Договору банківського обслуговування, а єдиний документ, який був підписаний позивачем - Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р. При цьому, як зазначає позивач, докази, які б підтверджували, що позивач, підписуючи Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р., розумів саме ті Умови і Правила та Тарифи банку, які в той час знаходились на сайті відповідача, - відсутні, а також невідомо, чи змінювались в подальшому ці Умови і Правила та чи взагалі вони були розміщені на сайті відповідача на момент підписання позивачем вказаної Заяви. Відтак, такі Умови і Правила та Тарифи банку не можна вважати складовою частиною Договору банківського обслуговування від 06.03.2013р., про укладення якого зазначено в Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.03.2013р. Зогляду на те, що при укладенні Договору банківського обслуговування від 06.03.2013р. не було дотримано письмову форму, на думку позивача, він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 184 ГК України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Статтею 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Дослідивши умови спірного договору, суд встановив, що він має змішану цивільно-правову природу, а саме договору банківського рахунку та кредитного договору.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 ЦК України). Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором (ч.4 ст.1068 ЦК України). Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1069 ЦК України).

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 ЦК України і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Як визначено ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (надалі - Заява), згідно якої позивач приєднався до умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку (далі - Умови), які разом із заявою складають договір банківського обслуговування, а відповідач, у свою чергу, відкрив позивачу поточний рахунок.

У Заяві зазначено, що клієнт, підписавши цю заяву, погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по розрахунковим картам (що розміщені на сайті банку), Тарифами банку, які разом з цією Заявою становлять Договір банківського обслуговування. Своїм підписом позивач приєднується та зобов'язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Договорі банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження щодо банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший Інтернет-/СМС/ресурс, зазначений банком.

Згідно розділу 1 Умов, розміщених на веб-сайті банку, Правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх, без виключення, послуг.

Таким чином, оскільки позивач власноручно 06.03.2012р. підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а в подальшому, 12.03.2013р., підписував заяву про відкриття поточного рахунку, тобто після підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, тим самим позивач приєднався і зобов'язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів ПриватБанка - Договору банківського обслуговування в цілому.

Також судом встановлено, що в Заяві зазначено: «своїм підписом я приєднуюсь і зобов'язуюсь виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів ПриватБанка - Договору банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком і клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до даного договору, так і шляхом обміну інформації/домовленостей по банківському обслуговуванню з клієнтом через веб-сайт банка (www.pb.ua або інший інтернет-/СМС-ресурс, визначений банком).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про необізнаність з Умовами та Правилами надання банківських послуг є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене та зважаючи на встановлені обставини стосовно того, що відповідач після підписання заяви від 06.03.2013 року приєднався до «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», колегія суддів вважає, що Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку, що між сторонами шляхом приєднання було укладено договір, який фактично є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору, з дотриманням вимог ст. 207 ЦК України щодо письмової форми даного виду правочину.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 13.01.2016 року у справі №923/461/15, від 02.12.2015 року у справі №908/2255/15-г, від 15.10.2015 року у справі №908/418/15-г.

Разом з цим, судом також враховано, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач, виконуючи умови кредитного договору, здійснював видачу визначеного умовами спірного договору кредиту, а позивач, в свою чергу, здійснював виплату відсотків річних, встановлених умовами кредитного договору. З огляду на наведене суд зазначає, що оплата позивачем процентів річних за спірним договором, в силу частини першої статті 241 Цивільного кодексу України, свідчить про визнання та схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Беручи до уваги вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що договір банківського обслуговування від 06.03.2013 року, який укладений між сторонами на підставі підписаної ФОП ОСОБА_2 заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06.03.2013 року, узгоджується з вимогами чинного законодавства, щодо змісту та порядку його укладення та реально виконувався сторонами.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства України, колегія суддів визнає правомірним та обґрунтованим висновок Господарського суду міста Києва про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, позивача у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі №910/32897/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі №910/32897/15 залишити без змін.

3. Справу №910/32897/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

А.І. Мартюк