КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/30933/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Коршун Н.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача-1: Мехреньгіна А.Б.;

відповідача-2: Мехреньгіна А.Б.;

третьої особи: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Центр побутового

обслуговування-1"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.02.2016р.

у справі №910/30933/15 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного підприємства "Центр побутового

обслуговування-1"

до 1) Міністерства оборони України

2) Київського квартирно-експлуатаційного управління

збройних сил України

третя особа Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил

України

про зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Центр побутового обслуговування-1" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач-1), Київського квартирно-експлуатаційного управління збройних сил України (далі - відповідач-2) про зобов'язання відповідача-2 укласти з позивачем договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 340,8 кв. м., розташованого по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-2 ухиляється від укладення з позивачем договору оренди спірного приміщення. При цьому позивач наголошував на тому, що факт безпідставного неукладення з позивачем договору оренди майна на підставі конкурсу, проведеного у листопаді 2013 року, у якому позивача визнано переможцем, встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. у справі №910/17974/14.

Відповідач-1 заперечував проти позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити, з огляду на наступне:

- питання укладення договору оренди спірного майна не було предметом дослідження у справі №910/17974/14;

- підставою для подання позову, який розглядався у справі №910/17974/14, було систематичне порушення позивачем у справі №910/30933/15 умов попереднього договору;

- позивача було обрано переможцем конкурсу на право укладання договору оренди спірного нерухомого військового майна. Діючим законодавством визначено процедуру передання нерухомого військового майна в оренду, згідно з якою підписання договору оренди військового майна відбувається лише після отримання дозволів на передачу майна і на укладення договорів оренди;

- відповідачем-2 було підготовлено відповідні примірники проекту договору оренди з додатками та листом від 14.11.2013р. №303/25-4377 подані до Головного КЕУ ЗСУ на розгляд та опрацювання. Однак відповідного дозволу, погодженого з Фондом державного майна України чи його регіональними відділеннями щодо укладення договору оренди за результатами проведеного конкурсу у 2013 році, переможцем якого було обрано позивача, до відповідача-2 не надійшло, у зв'язку з чим у останнього були відсутні правові підстави для укладення договору оренди з позивачем;

- оскільки результати незалежної оцінки майна, яка була виконана станом на 31.03.2013р., втратили чинність, а у відповідача-2 згідно з вимогами діючого законодавства були відсутні підстави для укладення договору з позивачем, у 2015 році відповідачем-2 було розпочато нову процедуру укладення договору спірного нерухомого військового майна. Учасниками конкурсу стали позивач та Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 Переможцем конкурсу став Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 При цьому комісією враховувалась відсутність у ОСОБА_3 заборгованості за договором оренди, на відміну від позивача.

Відповідач-2 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість вимог позивача. При цьому відповідач звертав увагу суду на те, що позовні вимоги фактично ґрунтуються на обставинах, встановлених постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. у справі №910/17974/14. Однак постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016р. було частково скасовано вказану постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. у справі №910/17974/14 та залишено без змін рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про виселення Приватного підприємства "Центр побутового обслуговування-1" зі спірного приміщення і зобов'язання повернути приміщення за актом приймання-передачі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2016р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів було залучено Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі - третя особа).

Третя особа в поясненнях по суті спору зазначала наступне:

- для отримання дозволу відповідача-1 на передачу в оренду позивачу спірного військового майна відповідачем-2 було подано відповідні документи до третьої особи;

- протягом 2013 року та у першому кварталі 2014 року довіреність відповідача-1 на надання дозволів (висновків) на передачу в оренду і укладення договорів оренди нерухомого військового майна третій особі та (або) іншим органам військового управління не надавалась;

- окремим дорученням міністра оборони України від 03.01.2013р. №72/з передачу в оренду нерухомого військового майна було зупинено;

- окремим дорученням міністра оборони України від 19.01.2013р. №680/з було зупинено до окремого рішення міністра оборони України всі дії, пов'язані з виконанням укладених договорів, предметом яких є використання (у т.ч. відчуження) військового майна. Зазначені повноваження у разі нагальної необхідності можливо було здійснювати виключно на підставі окремих рішень заступника міністра оборони України ОСОБА_4;

- рішенням заступника міністра оборони України від 29.01.2013р. було визначено Головному управлінню (третій особі) попередньо погоджувати рішення щодо укладення, продовження (припинення) договорів оренди з заступником міністра оборони. Однак наприкінці 2013 року та на початку 2014 року рішення міністра оборони України щодо укладення договору оренди з позивачем не приймалося.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2016р. у справі №910/30933/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2016р. у справі №910/30933/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, а висновки, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- під час розгляду даної справи місцевим господарським судом не було прийнято до уваги всі обставини, встановлені постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016р. у справі №910/17974/14, зокрема, щодо тих, які стосуються укладення договору оренди між позивачем та відповідачем-2;

- суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про витребування з архіву Господарського суду міста Києва матеріалів справи №910/17974/14 для їх вивчення та дослідження, внаслідок чого докази не були досліджені всебічно та об'єктивно.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2016р. (головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Тищенко О.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 12.04.2016р.

11.04.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про витребування у позивача доказів надсилання апеляційної скарги відповідачам та третій особі.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016р., у зв'язку із перебуванням головуючого судді Іоннікової І.А. на лікарняному, було призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І. та ОСОБА_5

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І. та ОСОБА_5 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2014р.

03.06.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з припиненням повноважень судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_5, для розгляду справи №910/30933/15 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Коршун Н.М., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Коршун Н.М., Мартюк А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2016р.

06.06.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначала про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просила суд в задоволенні скарги відмовити.

В судове засідання 06.06.2016р. з'явилися представники відповідачів та третьої особи. Представник позивача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 12.07.2016р.

В судовому засіданні 12.07.2016р. представник відповідача-1 підтримав клопотання про витребування у позивача доказів направлення апеляційної скарги на адресу відповідачів та третьої особи.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні вказаного клопотання, оскільки в матеріалах справи містяться належні доказі надіслання апеляційної скарги позивачем на адресу інших учасників судового процесу, а саме фіскальні чеки (том справи - 1, аркуш справи - 123).

В судовому засіданні 12.07.2016р. представник відповідача-1 заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники позивача, відповідача-2 та третьої особи в судове засідання 12.07.2016р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача, відповідача-2 та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12.07.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.09.2012р. між Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України, як стороною-1, та позивачем, як стороною-2, було укладено попередній договір №14/2012, за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1.2, 3.1) сторона-1 зобов'язується з 25.09.2012р. по 01.08.2013р. укласти в майбутньому основний договір оренди нерухомого військового майна загальною площею 139,2 кв. м. (далі - майно), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на умовах встановлених даним договором. Сторона-2 до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням. Орендодавцем по основному договору виступатиме сторона-1, а відповідно сторона-2, в разі перемоги у конкурсі на право укладення договору оренди військового майна, буде виступати орендарем. Назване в предметі основного договору нерухоме майно орендодавець передає орендарю для використання під майстерню ремонту та пошиву одягу, перукарню. Вартість майна, зазначеного в пункті 2.1 буде остаточно визначена на підставі експертної оцінки.

Сторона-1 зобов'язана провести конкурс на право укладення договору оренди нерухомого військового майна, а після проведення конкурсу - підготувати проект основного договору. Сторона-2 зобов'язана в місячний термін з моменту підписання попереднього договору виконати експертну оцінку нерухомого майна; за використання майна сторона-2 на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок сторони-1, за домовленістю сторін, плату в розмірі 7 377,6 грн. в місяць, розмір плати підлягає коригуванню після виконання експертної оцінки майна; своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату. Зобов'язання, встановлені попереднім договором, припиняються, якщо основний договір не буде укладений протягом строку, визначеного пунктом 1 цього попереднього договору, або якщо жодна зі сторін не направить іншій стороні пропозицію про укладення основного договору (відповідний проект основного договору) (п.п.4.2.1, 4.2.2, 4.3.1, 4.3.2, 4.3.4, 4.4 Попереднього договору).

В п.п.10.1, 10.2 Попереднього договору вказано про те, що останній діє з 25.09.2012р. по 01.08.2013р.

25.09.2012р. Київське квартирно-експлуатаційне управління передало, а позивач прийняв нежитлові приміщення загальною площею 139,2 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, про що сторонами договору було складено і підписано акт приймання передачі.

07.11.2013р. ТВО начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління було затверджено Протокол №24 засідання конкурсної комісії Київського КЕУ про визначення переможця конкурсу на право укладення договору оренди нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого одноголосно визначено переможця конкурсу - позивача (Приватне підприємство "Центр побутового обслуговування - 1"), як учасника, який запропонував найвищу орендну плату.

На підставі проведеного конкурсу між Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та позивачем було підписано проект Договору оренди нерухомого військового майна, розташованого в гарнізоні міста Києва за адресою: АДРЕСА_1.

Київським квартирно-експлуатаційним управлінням було підготовлено відповідні примірники проекту договору оренди з додатками та листом від 14.11.2013р. №303/25-4377 подані до Головного КЕУ ЗСУ на розгляд та опрацювання, однак дозволу Головного КЕУ ЗСУ, погодженого з Фондом державного майна чи його регіональним відділеннями щодо укладення договору оренди за результатами проведеного конкурсу у 2013 році до Київського КЕУ не надходило, у зв'язку із чим були відсутні правові підстави на укладення договору оренди.

15.04.2014р. Київське квартирно-експлуатаційне управління направило позивачу претензію №79/417, у якій вимагало звільнити нерухоме військове майно відповідно до попереднього договору №14/2012 від 25.09.2012р. та передати його за актом прийому-передачі.

Згідно довідки-рахунку Київського квартирно-експлуатаційного управління станом на 16.05.2014р. заборгованість позивача за попереднім договором за період з 01.01.2014р. по 30.04.2014р. становила 29 510,40 грн.

Попередній договір №14/2012 від 25.09.2012р. припинив свою дію з 01.08.2013р. на підставі п.10.1 цього договору.

Вказані обставини були встановлені під час розгляду господарської справи №910/17974/14 за позовом заступника Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління до Приватного підприємства "Центр побутового обслуговування-1" про розірвання договору та виселення, а тому відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України ці обставини не потребують додаткового доказування під час розгляду справи №910/30933/15.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2014р. у справі №910/17974/14 позов було задоволено повністю, виселено Приватне підприємство "Центр побутового обслуговування" з орендованих приміщень - нерухомого військового майна нежитлових приміщень загальною площею 139,2 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано Приватне підприємство "Центр побутового обслуговування" повернути за актом приймання передачі нерухоме військове майно - нежитлові приміщення загальною площею 139,2 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2014р. у справі №910/17974/14 було скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено повністю. При винесенні вказаної постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку із безпідставним неукладенням договору оренди майна, на підставі конкурсу, проведеного у листопаді 2013 року, у якому Приватне підприємство "Центр побутового обслуговування" визнано переможцем, порушуються права останнього, а тому позовні вимоги прокурора про виселення та зобов'язання повернути майно не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що третя особа в листі від 19.11.2015р. №303/1/6/1267 повідомила позивача про те, що договір оренди спірного приміщення не був укладений з позивачем не з вини останнього, а з вини третьої особи. При цьому конкурс був проведений відповідно до законодавства України, а саме Закону України «Про оренду державного майна».

На думку позивача, обставини, встановлені в постанові Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. у справі №910/17974/14, зокрема, щодо відсутності правових підстав для виселення позивача і зобов'язання повернути спірне нерухоме майно (об'єкт оренди) є обов'язковими для суду та не підлягають доказуванню відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд зобов'язати відповідача-2 укласти з позивачем договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 340,8 кв. м., розташованого по АДРЕСА_1.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Загальний порядок укладання господарських договорів наведений в ст. 181 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Згідно зі ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Діюче законодавство свідчить про те, що договір може бути укладений за рішенням суду, проте, лише у випадку існування норм закону, що передбачають обов'язковість укладення такого договору. При цьому, право сторін вільно визначати умови договору може бути обмежено тільки тими випадками, коли актом цивільного законодавства передбачено обов'язковість положень цього акту для сторін договору і сторони не вправі відступити від їх положень.

В наявних у справі пояснень сторін вбачається, що останні заперечують проти укладення договору оренди з позивачем, а пряма норма закону, яка б зобов'язувала сторони до укладення договору оренди відсутня.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З наведеного випливає, що особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені ст. 16 Цивільного кодексу України способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Водночас, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідного договору) (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. №6-110цс12).

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, фактично позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2015р. у справі №910/17974/14.

Однак поза увагою позивача залишилося те, що вказану постанову було частково скасовано постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016р. у справі №910/17974/14, а саме в частині відмови у позові про виселення Приватного підприємства "Центр побутового обслуговування-1" з орендованого приміщення та зобов'язання повернути це майно за актом приймання-передачі. При цьому в своїй постанові Вищий господарський суд України зазначив наступне:

- встановивши під час розгляду справи, що попередній договір №14/2012 від 25.09.2012р. припинив свою дію з 01.08.2013р. на підставі приписів п.10.1 договору, ст. ст. 631, 635 Цивільного кодексу України та ст. 182 Господарського кодексу України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позовна вимога про його розірвання задоволенню не підлягає, оскільки розірваним може бути лише діючий договір;

- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність відповідно до п.2.5.9 спірного попереднього договору правових підстав для повернення позивачу орендованого майна відповідно до приписів п.1 ст. 785 Цивільного кодексу України, п.1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Вищевикладене свідчить про неправильність висновку суду апеляційної інстанції в обґрунтування відмови у задоволенні позову в цій частині.

Також необхідно зазначити про те, що питання відносно укладення договору оренди з позивачем не було предметом дослідження у справі №910/17479/14.

Позивачем на надано доказів, які б свідчили про належне виконання ним умов попереднього договору №14/2012 від 25.09.2012р., зокрема, в частині проведення експертної оцінки нерухомого майна.

Окрім того, колегією суддів враховано, що спірне нерухоме майно є військовим державним майном, а порядок та умови передачі нерухомого військового державного майна встановлено Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», наказом Фонду державного майна України та Міністерства оборони України №1549/241 від 26.07.2000р. «Про затвердження Порядку та умов проведення конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна» та іншими нормативно-правовими і підзаконними актами. Дотримання положень названих законодавчих актів є обов'язковим як для відповідача-2 (Київського квартирно-експлуатаційного управління збройних сил України - особи, яку позивач просить суд зобов'язати укласти з ним договір оренди), так і для усіх суб'єктів господарювання у відносинах з відповідачем-2.

Колегією суддів враховано доводи позивача про те, що він був визначений переможцем конкурсу на право укладення договору оренди спірного нерухомого майна, який проводився 07.11.2013р.

Однак, як уже зазначалося вище, Київське квартирно-експлуатаційне управління підготовило проект договору оренди з додатками та листом від 14.11.2013р. №303/25-4377 подало його до Головного КЕУ ЗСУ на розгляд та опрацювання. Натомість дозволу Головного КЕУ ЗСУ, погодженого з Фондом державного майна України чи його регіональним відділеннями, щодо укладення договору оренди за результатами проведеного конкурсу у 2013 році до Київського квартирно-експлуатаційного управління не надходило, у зв'язку із чим були відсутні правові підстави на укладення договору оренди.

Окрім того, 24.09.2015р. Київським квартирно-експлуатаційним управлінням було проведено новий конкурс на право укладання договору оренди нерухомого майна, за результатами якого складений протокол №24, переможцем якого визнано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, непідтвердженими належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Центр побутового обслуговування-1" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2016р. у справі №910/30933/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/30933/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.М. Коршун