РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016Справа №910/9996/16
За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "НК "Капітал"

до публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк"

про визнання договору недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - не прибув

Від відповідача: Заєць О.В.(дов. від 29.03.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідача про визнання кредитного договору № 4991 від 14.11.2013 недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.06.2016 порушено провадження у справі №910/9996/16 та призначено до розгляду на 23.06.2016.

Представник позивача в судове засідання 23.06.2016 не з'явився, витребувані судом докази не подав, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання 23.06.2016 прибув представник відповідача та дав пояснення по справі.

Розгляд справи відкладено на 07.07.2016.

В судове засідання 07.07.2016 представник відповідача з'явився, дав пояснення по справі, проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні.

Представник позивача в судове засідання 07.07.2016 не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Місцезнаходження позивача за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, адреса підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Проте ухвала суду не була отримана позивачем та повернулась до суду з наступної причини: "вибули".

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивдач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2013 між товариством з обмеженого відповідальністю «НК Капітал» (далі - позивач) та публічним акціонерним товариством «український інноваційний банк» (далі - відповідач) був укладений Кредитний договір № 4991 (далі - кредитний договір)(копія в матеріалах справи).

У зв'язку з невідповідністю кредитного договору вимогам вимогам Цивільного кодексу України порушене право позивача, та - як наслідок вважаємо, що кредитний договір має бути визнаний недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 3 300 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24% річних.

Згідно пункту 3.1. кредитного договору, відповідач зобов'язався повертати (сплачувати) отриманий кредит рівними платежами у розмірі 173 684,00 грн., щомісячно, в термін до « 10» числа кожного місяця, з травня 2014 року.

При цьому, відповідно до п. 3.1. кредитного договору сторони узгодили, що термін повернення кредиту 13.11.2015.

Позивач зазначає, що кредитний договір є таким, що укладений з недодержанням норм чинного законодавства, оскільки при укладені договору відповідач, зловживаючи правами кредитора, ввів позивача в оману щодо умов кредитного договору, включаючи і істотні умови цього договору.

Відповідач заперечив проти даного позову та зазначив, що сторонами при укладенні спірного договору були дотримані всі істотні умови.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, цивільно-правовий договір, який є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд наголошує, що кредитний договір містить всі істотні умови договору, які зазначені в ст.ст. 1054,1055, 10561, параграфу 1 глави 71 Цивільного кодексу України.

Зокрема, кредитний договір містить статтю 1 «ТЕРМІНИ», статтю 2 «ПІДТВЕРДЖЕННЯ ТА ГАРАНТІЇ», статтю З «КРЕДИТ ТА ПРОЦЕНТИ» (детально розписано розмін та строк надання кредиту, призначення кредиту, умови надання кредиту, розмір процентної ставки, порядок нарахування процентів, порядок повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів та ін.), статтю 4 «ПЛАТА ЗА НАДАННЯ КРЕДИТУ ТА ІНШІ КОМІСІЇ», статтю 5 «ОБОВЯЗКИ ТА ПРАВА СТОРІН», статтю 6 «ПОДІЇ НЕВИКОНАННЯ ЗОБОВЯЗАННЯ», статтю 7 «ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН», статтю 8 «РІЗНЕ».

Другою підставою для визнання Кредитного договору недійсним позивач зазначає, що відповідач зобов'язав позивача придбати у нього додаткову послугу, яка є обов'язковою умовою для отримання кредиту, а за не придбання такої послуги встановив штрафні санкції передбачені п. 3.4 кредитного договору.

Проте суд не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки даний пункт чітко регулює лише розмір процентної ставки та умови за яких вона може бути змінена.

Позивач отримав кредитні кошти та мав сплачувати проценти за їх користування в розмірі 24% в гривні та 14% в доларах США але за умов вказаних в п. 5.3.14, 5.3.19, 5.3.20 в іншому разі процентна ставка за користування кредитними коштами мала становити 29% в гривні та 19% в доларах США.

Позивач погодився з умовами кредитного договору, підписавши його та користуючись отриманими коштами.

Жодних пояснень щодо того як саме та в який саме спосіб відповідач змушував позивача підписувати кредитний договір на таких умовах позивач в своїй позовній заяві не наводить.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, при якому у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, а волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14).

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Разом з тим наявність усіх істотних умов у кредитному договорі не свідчить про фіктивність чи удаваність спірного договору № 4991 від 14.11.2013, укладеного між позивачем та відповідачем.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами договору було вчинено дії з виконання спірного договору, внутрішня воля сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, а твердження позивача викладені в позовній заяві не свідчать про наявність підстав вважати такий договір фіктивним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, позивачем не доведено та судом не встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання кредитного договору недійсним на момент його вчинення, тому вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору № 4991 від 14.11.2013 з підстав зазначених в позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "НК "Капітал" відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 14.07.2016