КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/322/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Балян А.С. - представник ;

від відповідача: Ващенко О.М. - представник ;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РУДМАШ - СЕРВІС"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 22.02.2016р.

у справі № 910/322/16 (Н.Б. Плотницька)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РУДМАШ-СЕРВІС"

про стягнення 677 577,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. по справі № 910/322/16 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рудмаш-Сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімтрейд" 360 583 грн. 22 коп. заборгованості, 32 108 грн. 29 коп. 3 % річних, 284 885 грн. 85 коп. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 163 грн. 66 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що «31» січня 2013 року між сторонами було підписано акт взаємозаліку взаємних однорідних вимог, відповідно до якого дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 160 583, 22 грн. Однак позивач надав суду недостовірну інформацію стосовно розміру заборгованості, так як фактично з врахуванням акту взаємозаліку взаємних однорідних вимог, заборгованість становить 200 583, 22 грн., а не 360 583,22 грн., як зазначає позивач.

Крім того, апелянт зазначає, що позивач нарахував штрафні санкції виходячи із розміру заборгованості 360 583, 22 грн., яка далека від реальної заборгованості, а також за період, що виходить за межі строків давності.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, вислухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

23.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ексімтрейд" (постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рудмаш-Сервіс" (покупець за договором) укладено договір № 2304, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати в обумовлені цим договором терміни покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього погоджену суму.

Кількість, ціна і асортимент товару визначається специфікаціями, які є складовими і невід'ємними частинами цього договору (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 4.2. договору базові умови поставки погодженої партії товару приймаються сторонами відповідно до правил "ІНКОТЕРМС - 2000". Конкретні умови та терміни поставки по кожній партії товару сторони погоджують у відповідних специфікаціях до даного договору, що є невід'ємною його частиною.

Відповідно до пункту 4.4. договору датою поставки вважається дата календарного штемпеля станції відправлення, зазначена в залізничній накладної (квитанції), або дата іншого товаротранспортного документа, якщо інше не передбачено базовими умовами поставки.

Пунктом 5.1. договору визначено, що ціна товару за одиницю і по позиціях зазначена у відповідних специфікаціях до цього договору. Загальна сума цього договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є складовими і невід'ємними частинами цього договору.

Відповідно до пункту 5.3 договору порядок оплати по кожній конкретній партії товару обмовляється з відповідною специфікації до цього договору.

Пунктом 9.2 договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2013, а в частині виконання зобов'язань - до повного і належного виконання цих зобов'язань.

23.04.2012 між сторонами договору підписана специфікація № 1 від 23.04.2012 до договору № 2304 від 23.04.2012, відповідно до умов якої сторони погодили кількість, ціну і асортимент товару, а також погодили умови оплати товару, відповідно до яких покупець зобов'язаний на протязі 10 календарних днів від дати поставки, вказаної у видатковій накладній, оплатити отримай товар.

На виконання умов укладеного договору № 2304 від 23.04.2012 позивач поставив, а відповідачем прийняв товар на загальну суму 373 125 грн 20 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № РН-146 від 03.01.2013. Повноваження представника відповідача на отримання поставленого позивачем товару підтверджується належним чином оформленою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей № 48 від 25.12.2012.

Відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повної та своєчасної оплати, поставленого позивачем товару, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за отриманий товар у розмірі 373 125 грн. 20 коп.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 ЦК України та ст. 265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 ЦК України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про договір купівлі-продажу, якщо інше не встановлено договором, законодавством або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно до документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 360 583, 22 грн.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач на підставі ст. 625 ЦК України нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 32 108, 29 грн. та інфляційних втрат в сумі 284 885, 85 грн., нарахованих з період прострочення з 15.01.2013 по 30.12.2015.

За час прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 32 108, 29 грн. та збитків від інфляції в розмірі 284 885, 85 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення су дом норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступних підстав.

Як пояснив представник позивача, акт взаємозаліку взаємних однорід них вимог на суму 160 583, 22 грн. був складений позивачем та направлений поштою в двох екземплярах 21.03.2013 року на адресу відповідача. Даний акт мав характер двосторонній угоди, однак не був прийнятий до виконання відповідачем, оскільки другий належним чином оформлений екземпляр акту відповідач позивачу не направив.

Крім того, відповідач підписав ати звірок взаєморозрахунків 07.04.2013 р. та 07.04.2014 р., чим підтвердив суму заборгованості саме 360 583,22 гривень.

Також відповідач не надав доказів проведення взаємозаліку у своєму бухгалтерському обліку.

Одночасно колегія зазначає, що відповідач мав можливість надати акт взаємозаліку взаємних однорід них вимог на суму 160 583, 22 грн. до суду першої інстанції, однак відповідач доказів неможливості подання зазначеного акту звірок до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, суду не надано, що позбавляє відповідача права посилатися на нього як на до датковий доказ.

Оцінивши зазначені пояснення, вивчивши матеріали справи, із яких вбачається, що відпвоідач був належним чином повідолмений про день та час роззгляду справи, колегія не приймає доводи відпвоідача про неможливість поадання акту зарахування однорідних вимог з поважних причин.

Крім того, як встановлено апеляційним судом, зазначений акт не є належним доказом зараування однорідних зустрічних вимог, оскільки зарахування не відбулося.

Колегія не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск строків по зовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач повинен був сплатити суму боргу 14 січня 2013 року, яку сплатив частково 21.05.2013 року на суму 12 551,98 гривень та підписав Акт звірки взаєморозрахунків 07.04.2014 року. Позовна заява подана до Господарського суду м. Києва 11 січня 2016 року, тобто строк позовної давності позивачем порушений не був.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильність рішення місцевого господарського суду та не можуть бути підставами для його скасування.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РУДМАШ - СЕРВІС" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. у справі № 910/322/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. у справі № 910/322/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/322/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська