РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016Справа №910/939/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "БАНК "Національні інвестиції";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР СТАНДАРТ";

про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Митюк С. П., представник, довіреність № 106/03 від 21.12.2015 р;

Від відповідача: Шевчук А. С., представник, довіреність № б/н від 11.11.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "БАНК "НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "БАНК "НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР СТАНДАРТ" про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, а саме зобов'язання відповідача повернути отримані документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 року порушено провадження у справі № 910/939/16, розгляд справи призначено на 24.05.2016 року.

У судовому засіданні 24.05.2016 р. представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення адміністративної справи № 826/25471/15.

Господарський суд розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі не знаходить підстав для їх задоволення оскільки не вбачає пов'язоності справ, а встановлені у справі № 826/25471/15 обставини не впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, які господарський суд може встановити самостійно.

У судовому засіданні 24.05.2016 року було оголошено перерву до 07.06.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено слухання справи до 14.06.16 р.

У судовому засіданні 14.06.2016 р. оголошено перерву у справі до 21.06.2016 р.

У судовому засіданні 21.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "Банк "Національні інвестиції" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР СТАНДАРТ" (новий кредитор) було укладено наступні договори:

- договір про відступлення права вимоги № 193-10/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 13.05.2010 р. № 193-10, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_5

- договір про відступлення права вимоги № 240-14/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 31.10.2014 р. № 240-14, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_6

- договір про відступлення права вимоги № 201-15/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 03.09.2015 р. № 201-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_7

- договір про відступлення права вимоги № 202-15/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та TOB «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 03.09.2015 р. № 202-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_8

- договір про відступлення права вимоги № 203-15/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 03.09.2015 р. № 203-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_9

- договір про відступлення права вимоги № 204-15/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 03.09.2015 р. № 204-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_10

- договір про відступлення права вимоги № 205-15/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 03.09.2015 р. № 205-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_11

- договір про відступлення права вимоги № 106-15 укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 07.04.2015 р. № 106-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_12

- договір про відступлення права вимоги № 445-12/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 28.11.2012 р. № 445-12, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_13

- договір про відступлення права вимоги № 273-14/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 27.11.2014 р. № 273-14, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_14

- договір про відступлення права вимоги № 242-14/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 31.10.2014 р. № 242-14, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_14

- договір про відступлення права вимоги № 279-14/15-Ф укладений 04.09.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 04.12.2014 р. № 279-14, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_15

- договір про відступлення права вимоги № 27-08/15-Ф укладений 30.04.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 05.01.2008 р. № 27-08, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_16

- договір про відступлення права вимоги № 37-15/15-Ф укладений 28.08.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 10.02.2015 р. № 37-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_17

- договір про відступлення права вимоги № 90-15/15-Ф укладений 30.04.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 26.03.2015 р. № 90-15, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_16

- договір про відступлення права вимоги № 177-08/15-Ф укладений 31.03.2015 р. між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 21.03.2008 р. № 177-08, укладеним між АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_18

- договір про відступлення права вимоги № 289-13/15-Ф укладений 11.03.2015 р. між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 13.09.2014 р. № 289-13, укладеним між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_19

- договір про відступлення права вимоги № 338-11/14-Ф укладений 30.09.2014 р. між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 27.09.2011 р. № 338-1 1, укладеним між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_20

- договір про відступлення права вимоги № 384-10/15-Ф укладений 30.04.2015 р. між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 29.09.2010 р. № 384-10, укладеним між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_16

- договір про відступлення права вимоги № 510-10/15-Ф укладений 30.04.2015 р. між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 24.12.2010 р. № 510-10, укладеним між AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «АКВАТІКА- ШВЕСТ» (надалі - договори про відступлення права вимоги).

З представлених суду документів вбачається, що первісним кредитором на виконання умов вищезазначених договорів про відступлення права вимоги було передано, а новим кредитором отримано документи, що засвідчують дійсність права вимоги, про що складено акти приймання-передачі.

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 613 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНКУ «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» до категорії неплатоспроможних» Банк віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17.09.2015 прийнято рішення № 172 про запровадження з 18 вересня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Банк. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» призначено начальника відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волощука Ігоря Григоровича. Тимчасову адміністрацію в Банк було запроваджено строком на 3 місяці з 18 вересня 2015 по 17 грудня 2015 року включно.

За твердженнями позивача, договори про відступлення права вимоги є нікчемними в силу приписів п. 2, 7 ч. З ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки, банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним і виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. З огляду на наведені вище обставини, Публічне акціонерне товариство "Банк "Національні інвестиції" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" звернулось до суду з вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з п.5 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ст.ст.215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Пунктом 2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п.4 Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом.

У п.2.12 наведеної вище Постанови Пленуму Вищого господарського суду України вказано, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Таким чином, враховуючи наведене вище, з огляду на те, що позовні вимоги обґрунтовані нікчемністю договорів відступлення права вимоги, проти чого відповідач заявив заперечення, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, суд дійшов висновку про необхідність надання оцінки доводам Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" стосовно нікчемності вказаних вище правочинів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами п.8 ч.1 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У ч.ч.1, 2 ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом п'яти робочих днів поспіль двох і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та/або встановлення фактів невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством строк, після віднесення банку до категорії проблемних; 5) виявлення фактів здійснення банком після віднесення його до категорії проблемного операцій (крім нарахування відсотків за вкладами, отримання клієнтами банку заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат), оформлення (переоформлення) договорів, внаслідок яких зобов'язання перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування збільшуються за рахунок зменшення зобов'язань перед фізичними особами, які перевищують гарантовану суму відшкодування, та/або зобов'язань перед фізичними особами, які не підпадають під гарантії Фонду гарантування фізичних осіб, та/або юридичними особами; 6) невиконання банком, віднесеним до категорії проблемного, розпорядження, рішення Національного банку України (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку України щодо усунення порушень банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України протягом визначеного Національним банком України строку. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; 3) встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (ст.77 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Як свідчать матеріали справи, на підставі постанови №613 від 17.09.2015р. Правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №172 від 17.09.2015р. "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Національні інвестиції" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві "Банк "Національні інвестиції" запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", начальнику відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волощуку Ігорю Григоровичу строком на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України №853 від 01.12.2015р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №214 від 02.12.2015р. "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Національні інвестиції" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що наказом тимчасової адміністрації AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» від 25.09.2015 року № 38 «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів)», наказом тимчасової адміністрації AT «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» від 16.10.2015 року Л: 51-0с «Щодо заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів договорів)» визнано нікчемними договори про відступлення права вимоги, укладені між Публічним акціонерним товариством "Банк "Національні інвестиції" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР СТАНДАРТ".

Банк направив відповідачу повідомлення за вих. № 3819/03 від 08.10.2015 року та за вих. № 3928/03 від 23.10.2015 року щодо нікчемності правочинів з вимогою про повернення отриманих відповідачем документів щодо повернення оригіналів та копій документів, що були отримані відповідачем на підставі зазначених правочинів. Вказані повідомлення були отримані відповідачем 12.10.2015 року та 26.10.2015 року відповідно, що підтверджується повідомленням про вручення.

За приписами ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачем наголошено на тому, що договори про відступлення права вимоги є нікчемними в силу приписів п. 2, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Проте, за висновками суду, вказані твердження позивача є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст. 626 Цивільного кодексу).

Як вказувалось вище, договорами про відступлення права вимоги передбачено відшкодування за відступлення права вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» було здійснену оплату по укладеним договорам про відступлення права вимоги, за виключенням договору про відступлення права вимоги № 338-11/14-Ф від 30.09.2014 р., що укладений між ПАТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» щодо передачі останньому права вимоги за Кредитним договором від 27.09.2011 р. № 338-1 1, укладеним між ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» та ОСОБА_20, що підтверджується наданою відповідачем випискою з рахунку № 952. Так, по договору про відступлення права вимоги № 338-11/14-Ф від 30.09.2014 р. наявна заборгованість в розмірі 359 368,42 грн.

Як передбачено ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 538 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п.3.12 Постанови №18 від 26 грудня 2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, обставини недійсності (нікчемності) правочинів перевіряються судом саме на момент їх укладення, водночас питання виконання сторонами погоджених умов договорів не пов'язано з недійсністю таких договорів.

Відповідно до п.2.2. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Отже, з огляду на наведене вище, у суду відсутні підстави вважати правочини нікчемними у разі, якщо однією зі сторін не виконано у повному обсязі свої зобов'язання, в тому числі, грошові.

Одночасно, щодо посилань заявника на нікчемність інших договорів в силу приписів п.7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" суд зазначає наступне.

Пунктом 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що правочин неплатоспроможного банку є нікчемним у разі, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За приписами ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

У п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи питання відносно доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, всупереч означених вище приписів чинного законодавства заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР СТАНДАРТ" станом на момент укладання спірних правочинів було кредитором Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції", а внаслідок укладання відповідачу було надано переваги, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Позивач не приймав на себе зобов'язання перед відповідачем (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність". Внаслідок укладення договорів відступлення права вимоги не виникли жодні зобов'язання щодо забезпечення вимог, прийняті банком перед відповідачем у вигляді застави, поруки, гарантії, притримання, факторингу тощо.

Таким чином, уклавши договори про відступлення права вимоги, відповідач не отримав будь-які переваги (пільги) як кредитор банку, оскільки відповідач не є кредитором банку, а сам факт набуття відповідачем прав вимоги за номінальною вартістю та оплата їх вартості не є перевагою або пільгою, наданою відповідачу.

З огляду на це, відсутня ознака нікчемності договорів, передбачена пунктом 7 частини З статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також позивачем не наведено доказів на підтвердження того, що укладення спірних договорів із ТОВ «ФАКТОР СТАНДАРТ» мало наслідком визнання банку неплатоспроможним. Позивачем недоведено, що внаслідок укладення договорів відступлення права вимоги, за якими передбачена оплата, а отже здійснено погашення заборгованості боржників практично в повному розмірі перед банком, стало неможливим виконання грошових зобов'язань перед кредиторами.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Таким чином, зазначені в позовній заяві договори не містить ознак нікчемності з підстав, що викладені вище. А тому, позовна вимога про застосування наслідків нікчемності правочинів не може бути задоволена, так як зазначені в ній правочини не є нікчемними.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів не є законними, обґрунтованими та доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, суддя -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко

Дата складання рішення 11.07.2016 р.