РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №910/8935/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/8935/16

за позовом комунального підприємства Здолбунівської міської ради

«Здолбунівкомуненергія»;

до приватного акціонерного товариства «Телесистеми України»;

про стягнення 15 628,69 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Педич Д.П., довіреність № 689 від 05.05.2015р.

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось комунальне підприємство Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» (надалі - позивач) з позовом до приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (надалі - відповідач) про стягнення 15 628,69 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору про встановлення сервітуту № 0-01ZD00765/S від 01.09.2013р. у визначений строк не сплачує за користування сервітутом, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 14 400,00 грн., за прострочення оплати якої нараховані пеня в сумі 1045,87 грн., 111,51 грн. - інфляційних втрат та 71,31 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016р. порушено провадження у справі № 910/8935/16 та призначено її розгляд на 09.06.2016р.

06.06.2016р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю з'явитись в судове засідання повноважного представника.

08.06.2016р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами на підтвердження, наведених у ньому запереченнях. Так, у своєму відзиві відповідач позовні вимоги визнає частково в сумі боргу 2090,34 грн., яка нарахована з 01.12.2015р. по 18.12.2015р., та в частині пені - 259,55 грн., інфляційних втрат - 83,61 грн. і 17,70 грн. - 3% річних, посилаючись на те, що 18.12.2015р. був складений акт про припинення сервітуту, у зв'язку з демонтажем обладнання, а відтак, відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості з 19.12.2015р. по 31.03.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2016р. розгляд справи було відкладено на 30.06.2016р.

Присутній у судовому засіданні 30.06.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2013р. між позивачем (за договором - підприємство) та відповідачем (за договором - сервітуарій) було укладено договір № 0-01ZD00765/S про встановлення сервітуту, відповідно до п.1.1. якого підприємство надає сервітуарію право обмеженого строкового платного користування частиною димової труби котельні та двох бетонних блоків для встановлення обладнання (згідно схеми, що є невід'ємною складовою даного Договору), контейнер розміром 2,5*3,75 м з технологічним обладнанням та антенно-фідерного господарства - на димовій трубі за адресою м Здолбунів вул. Фабрична 1.

Відповідно до п.1.2. договору, цільове призначення: встановлення (прокладка) та експлуатації телекомунікаційного обладнання сервітуарія.

Згідно п.1.3. договору, укладення цього договору не змінює у підприємства право господарського відання/оперативного управління на обтяжений сервітутом об'єкт. За підприємством залишається право володіння, користування та розпорядження, за винятком окремих обмежених прав користування, що складають зміст сервітуту.

Відповідно до п.4.1. договору, плата за обмежене користування сервітутом встановлюється в місяць у розмірі 2600,00 грн. з ПДВ.

Згідно з п.4.2. договору, нарахування плати за сервітут починається з дати підписання Акту про встановлення сервітуту та закінчується датою підписання Акту про припинення сервітуту включно.

Відповідно до п.4.4. договору, плата за цим договором підлягає індексації відповідно до офіційно встановленого та оприлюдненого Держкомстатом України індексу інфляції. Індексація плати за кожний місяць здійснюється відповідно до офіційно оприлюдненого індексу інфляції за цей місяць.

Згідно з п.4.5. договору, сума плати за Сервітут за попередній місяць сплачується сервітуарієм протягом перших 10 (десяти) банківських днів місяця, наступного за розрахунковим в сумі, виходячи з розміру плати за Сервітут на дату укладання договору з урахуванням індексу інфляції за попередній (звітний) місяць.

Відповідно до п.5.1. договору, даний договір вступає в силу з 01 вересня 2013 року та діє до 31 серпня 2016 року включно.

Як встановлено судом, 01.09.2013р. сторонами підписано Акт про встановлення сервітуту по Договору.

01.04.2015р. між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду від 01.04.2015р. до Договору, згідно якої п.4.1. договору викладено в новій редакції, а саме:

« 4.1. розмір плати за обмежене користування сервітутом за місяць, за погодженням сторін складає 3600,00 грн».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що за період з грудня 2015 року по березень 2016 року включно у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за користування сервітутом у розмірі 14 400,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги визнає частково в сумі боргу 2090,34 грн., яка нарахована з 01.12.2015р. по 18.12.2015р., та в частині пені - 259,55 грн., інфляційних втрат - 83,61 грн. і 17,70 грн. - 3% річних, посилаючись на те, що 18.12.2015р. був складений акт про припинення сервітуту, у зв'язку з демонтажем обладнання, а відтак, відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості з 19.12.2015р. по 31.03.2016р.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 401 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження припинення користування сервітутом відповідачем надано суду акт про припинення сервітуту від 18.12.2015р., який 08.02.2016р. листом вих. № 18/ЗТУ/005 від 08.02.2016р. надіслано позивачу цінним листом з описом вкладення, про що свідчить опис вкладення до цінного листа від 08.02.2016р. та фіскальний чек поштової установи від 08.02.2016р. № 9379.

Суд відхиляє твердження відповідача про припинення сервітуту та інші заперечення, викладені у відзиві, з огляду на наступне.

Так, листом вих. № 18/ЗТУ/005 від 08.02.2016р. відповідач повідомив позивача про звільнення від телекомунікаційного обладнання труби котельні та бетонних блоків, що належать позивачу та про припинення сервітуту, у зв'язку з чим просив підписати позивача акт про припинення сервітуту.

У відповідь на вказаний лист позивач листом вих. № 09-498 від 19.02.2016р., зазначив, що за умовами п.3.3.5 договору відповідач має право на відмову від спірного договору та припинення сервітуту протягом двох місяців з моменту направлення такої відмови. Відповідно до п.3.4.5 договору відповідач зобов'язаний у 10-денний термін з моменту припинення сервітуту демонтувати та вивезти споруди та обладнання, привести обтяжений сервітутом об'єкт у стан не гірший порівняно з тим, в якому він знаходився на момент встановлення сервітуту, скласти та підписати акт про припинення сервітуту за умови, що сервітут не було поновлено або його строк не було подовжено, а у разі порушення даного терміну сервітуарій здійснює оплату згідно умов даного договору. З огляду на викладені умови п.3.4.5 договору, позивач вказував на обов'язок відповідача направити належного представника з метою огляду майна, яке перебуває в користуванні відповідача, та підписати акт про припинення договору про встановлення сервітуту від 01.09.2013р.

Отже, умовами п.3.4.5 договору встановлено обов'язок відповідача у 10-денний термін з моменту припинення сервітуту демонтувати та вивезти споруди та обладнання, від виконання якого ставиться в залежність момент припинення нарахування позивачем плати за користування сервітутом.

Проте, матеріали справи не містять доказів фактичного демонтажу споруди та обладнання, які були установлені на обтяженому сервітутом об'єкті, також матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем уповноважених представників з метою огляду майна та підписання акта про припинення підписання договору.

З огляду на викладене, враховуючи умови п.3.4.5 договору, та пропущення 10-денного терміну, обов'язок відповідача здійснювати оплату згідно умов договору не припинено, відтак, нарахування позивачем плати за користування сервітутом протягом періоду з грудня 2015р. по березень 2016 року включно є обґрунтованим.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів повної оплати за користування сервітутом протягом періоду грудня 2015р. по березень 2016 року в сумі 14 400,00 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 14 400,00 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 11 612,17 грн., 3% річних у сумі 791,74 грн. та 2343,75 грн. - інфляційних втрат, які розраховані за період з 01.10.2015р. по 25.12.2015р. включно.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 6.2 договору передбачено, що у випадку порушення сервітуарієм строків виконання грошових зобов'язань за цим договором він за вимогою Володільця сплачує на користь останнього неустойку у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня. У разі, якщо прострочення здійснення платежу складає більше ніж 20 календарних днів, то за вимогою володільця сервітуарій сплачує останньому штраф в розмірі 10 % (відсотків) за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, задовольняє позовні вимоги в цій частині частково - в сумі 1021,77 грн., відповідно до уточненого розрахунку суду.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 71,31 грн. згідно з розрахунком позивача, який є арифметично вірним.

Збитки від інфляції підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до уточненого розрахунку суду у розмірі 42,92 грн. (з урахуванням того, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується з урахуванням даного місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця, то розрахунок починається з наступного місяця (лист ВСУ від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (02154, м. Київ, бул. Русанівський, 7; ) на користь комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» (35701, м. Здолбунів, вул. Шкільна, 40-а; ) основний борг у сумі 14 400 грн. 00 коп. - боргу, 1021 грн. 77 коп. - пені, 71 грн. 31 коп. - 3% річних, 42 грн. 92 коп. - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 1369 грн. 83 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 05.07.2016р.

Суддя А.І. Привалов