РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2016Справа №910/9597/16

За позовом: приватного акціонерного товариства "ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД"

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "СІСТЕК-УКР"

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ "ДЖИ ЕС ВІ"

про: визнання договору недійсним

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Панченко Ю.В. - за довіреністю від 18.05.2016 № 73/5-82;

відповідача-1: Свєтлих В.А. - за довіреністю від 22.12.2015 № б/н

відповідача-2: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У :

Приватне акціонерне товариство "ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "СІСТЕК-УКР" та товариства з обмеженою відповідальністю "АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ "ДЖИ ЕС ВІ" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір поруки від 30.01.2014 № б/н, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "СІСТЕК-УКР", як кредитором та товариством з обмеженою відповідальністю "АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ "ДЖИ ЕС ВІ", як поручителем підлягає визнанню судом недійсним, оскільки зазначений договір був укладений без згоди приватного акціонерного товариства "ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД" та без наміру створення правових наслідків.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.05.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/9597/16.

До господарського суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю "АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ "ДЖИ ЕС ВІ" про розгляд справи без участі останнього. Крім того, у вказаній заяві адвокатська компанія заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що законом не встановлено обов'язку кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки.

В судовому засіданні 11.07.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників позивача, відповідача-1 по суті даного спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "СІСТЕК-УКР", як кредитором, (далі - відповідач-1) та товариством з обмеженою відповідальністю "АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ "ДЖИ ЕС ВІ", як поручителем, (далі - відповідач-2) укладено договір поруки від 30.01.2014 № б/н (далі - Договір поруки/оспорюваний правочин), відповідно до предмету якого відповідач-2 поручається перед відповідачем-1 за часткове виконання обов'язків публічного акціонерного товариства "ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД" (організаційно правова форма якого в подальшому змінена на "приватне акціонерне товариство") (далі - позивач) за договором, передбаченим розділом 2 цього Договору (далі - основний договір), а саме: оплатою позивачем здійснених відповідачем-1 робіт за основним договором в частині розміру поручительства, що обмежується сумою, визначеною п. 1.2 Договору.

Пунктом 1.2 Договору поруки визначено, що розмір поручительства відповідача-2 за зобов'язання позивача перед відповідачем-1 обмежується сумою 1.000,00 грн.

Положеннями п. 1.3 Договору поруки передбачено, що у разі порушення позивачем умов основного договору та усіх додаткових угод до нього позивач і відповідач-2 відповідають перед відповідачем-1 спільно, проте відповідальність відповідача-2 обмежується сумою, визначеною п. 1.2 Договору поруки.

Згідно п. 2.1 Договору поруки, під основним договором в Договорі поруки розуміють договір підряду № 21/13-001811 на будівельно-монтажні, пусконаладочні роботи від 12.06.2013, укладений між відповідачем-1 та позивачем .

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок того, що на думку позивача до укладеного між відповідачами Договору поруки слід застосувати правила, встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України, з тих підстав, що вказаний оспорюваний правочин укладений без згоди позивача та без наміру створення правових наслідків.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Приписами частин 1 і 5 ст. 203 ЦК України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, чинним законодавством України та умовами оспорюваного правочину не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення Договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою Договору поруки.

Такий правовий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.08.2012 № 3-35гс12 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "ВИДАВНИЧИЙ ДІМ "КУПОЛ" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26.01.2012 у справі № 18/5005/11144/2011 за позовом ТОВ "ВИДАВНИЧИЙ ДІМ "КУПОЛ" до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", публічного акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК" про визнання договору поруки недійсним.

Також судом не встановлено фактичних обставин стосовно того, що оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність наведених вище фактів та обставин даного спору, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення оспорюваного правочину не встановлений ні Договором поруки ні законом, а волевиявлення боржника під час укладення Договору поруки не є істотною умовою останнього.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 липня 2016 року

Суддя С.В. Балац