ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа № 909/236/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.Борщ

за участю представників сторін:

представник прокуратури ОСОБА_2

від позивача не зявився.

від відповідача -1 (скаржник) не зявився.

від відповідача -2 не зявився.

розглянувши апеляційну скаргу Корнівської сільської ради, с.Корнів, Городенківський район, Івано-Франківська область, від 05 травня 2016 року № 132

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2016р. (суддя Фанда О.М.)

у справі № 909/236/16

за позовом: Заступника керівника Тисменицької місцевої прокуратури, вул. Левицького, 4, м. Тисмениця, Івано-Франківська область, 77400, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, вул. А.Сахарова, 34, м. Івано-Франківськ, 76000,

до відповідача 1: Корнівської сільської ради, вул. Шкільна, 32, с. Корнів, Городенківський район, Івано-Франківська область, 78116,

до відповідача 2: Приватного підприємства агрофірми "Вільхівці", вул. Б. Хмельницького, с. Вільхівці, Городенківський район, Івано-Франківська область, 78113,

про визнання незаконним та скасування рішення Корнівської сільської ради, зобов'язання Приватного підприємства агрофірми "Вільхівці" повернути земельні ділянки у державну власність

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2016р. у справі № 909/236/16 позов заступника керівника Тисменицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області до Корнівської сільської ради до Приватного підприємства агрофірми "Вільхівці" про визнання незаконним та скасування рішення Корнівської сільської ради від 24.02.2016 року за № 32-3/2016 "Про тимчасове користування землями товарного сільськогосподарського виробництва" та зобов'язання ППА "Вільхівці" повернути одержані за актом прийому-передачі від 01.03.2016 року земельні ділянки загальною площею 68,1799 га, які знаходяться за межами населеного пункту с. Корнів Городенківського району у державну власність - задоволено. Визнано недійсним рішення Корнівської сільської ради від "Про тимчасове користування землями товарного сільськогосподарського виробництва" № 32-3/2016 від 24.02.2016 року. Зобовязано ППА "Вільхівці" повернути одержані за актом прийому-передачі від 01.03.2016 року земельні ділянки загальною площею 68,1799 га, які знаходяться за межами населеного пункту с.Корнів Городенківського району, у державну власність.

Рішення суду мотивоване тим, що довідкою відділу Держгеокадастру у Городенківському районі Івано-Франківської області №10-28-0.3-225/2/16 від 11.03.16р., викопіюванням із проекту формування території і встановлення меж населеного пункту с. Корнів Корнівської сільської ради Городенківського району підтверджується те, що земельна ділянка загальною площею 68, 1799 га знаходяться за межами населеного пункту с. Корнів Корнівської сільської ради, а тому відповідно до наведених положень Земельного кодексу України та Закону № 5245-УІ належать до державної власності. Оскільки Приватне підприємство агрофірма "Вільхівці" не здійснило реєстрацію права оренди земельних ділянок на підставі ОСОБА_3 угод від 01.03.2016 року, то такі права у нього не виникли, і він здійснює користування земельною ділянкою при відсутності належних правових підстав.

В апеляційній скарзі відповідач-1 просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити, мотивуючи це тим, що: 1) при прийнятті оскаржуваного рішення Корнівська сільська рада вирішила дане земельне питання в межах своєї компетенції, адже будь якого правового акту віднесення спірної землі до земель державної власності і в ході судового розгляду не здобуто. 2). Будь яке юридичне рішення, яке б вказувало на належність земель запасу Корнівської сільської ради до державної власності відсутнє. 3). Вважає, що розпорядником спірної земельної ділянки є територіальна громада в особі Корнівської сільської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить залишити оскаржуване рішення без змін, мотивуючи це тим, що спірні земельні ділянки не можуть належати до земель запасу Корнівської сільської ради, так як знаходяться за межами населеного пункту та не перебувають у комунальній власності, а відносяться до земель державної власності сільськогосподарського призначення.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту села Корнів і відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

В судове засідання представники відповідачів та позивача в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляджу справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, відсутність процесуальних перешкод для розгляду справи в даному судовому засіданні, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача та відповідачів за наявними у справі доказами.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзивах, заслухавши думку прокурора у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2016 року Корнівська сільська рада прийняла рішення №32-3/2016 «Про тимчасове користування землями товарного сільськогосподарського виробництва» (спірне рішення), з якого вбачається, що за клопотанням ППА «Вільхівці» про передачу в оренду земель запасу Корнівської сільської ради сільська рада вирішила передати ППА «Вільхівці» в тимчасове користування строком 364 дні землі запасу Корнівської сільської ради загальною площею 68,1799 га, а саме в урочищі "Лиса-Вила" на площу 56, 999 га та в урочищі "Калинівка" на площу 11,18 га.

Згідно п.2 спірного рішення сільського голову уповноважено в місячний термін укласти ОСОБА_3 угоду на фактичне користування земельною ділянкою із ППА «Вільхівці».

У матеріалах справи відсутні докази про укладення ОСОБА_3 угоди на фактичне користування земельною ділянкою із ППА «Вільхівці».

01 березня 2016 року між Корнівською сільською радою та Приватним підприємством агрофірма "Вільхівці" з урахуванням Закону України «Про плату за землю» укладено 2 (дві) ОСОБА_3 угоди про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою, площею земель 56, 9999 га в урочищі "Лиса-Вила" та площею 11,18 га в ур. "Калинівка" для ведення сільськогосподарського виробництва. Згідно цих ОСОБА_3 угод Розпорядник земель (Корнівська сільська рада) надає, а Фактичний землекористувач добровільно сплачує плату в грошовій формі у розмірі 4% вартості землі за фактичне користування земельною ділянкою розміром 56,99 га, яка розташована єдиним масивом в урочищі «Лиса Вила»; земельна ділянка передається в оренду для сільськогосподарського виробництва (п.12). Згідно п. 17 ОСОБА_3 угод угоди укладені строком на 364 дні, починаючи з дати реєстрації; укладені на добровільних засадах; набувають чинності з моменту підписання сторонами та інше.

Передача земельних ділянок здійснена за Актами прийому-передачі земельної ділянки від 01.03.2016р., які підписані та скріплені печатками обох сторін (а.с. 18,19).

Апеляційний суд зазначає, що зі змісту (назви) згаданих Актів вбачається, що такі складені «до угоди про користування земельною ділянкою від 1 березня 2016 року, зареєстрованої в Корнівській сільській раді від 01 березня 2016 року №№ 4 та 5».

Довідкою відділу Держгеокадастру у Городенківському районі Івано-Франківської області №10-28-0.3-225/2-16 від 11.03.16р. підтверджується те, що земельна ділянка загальною площею 68, 1799 га знаходяться за межами населеного пункту с. Корнів Корнівської сільської ради, та відносяться до земель державної власності сільськогосподарського призначення. (а.с. 20).

Даний факт також підтверджується викопіюванням із проекту формування території і встановлення меж населеного пункту с. Корнів Корнівської сільської ради Городенківського району (а.с.21, 22).

Згідно вищезазначеної довідки вбачається, що нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення загальною площею 68,1799 га, що знаходяться за межами населеного пункту с. Корнів становить 4 209 264 грн. 93 коп. (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 56, 9999 га, в ур. "Лиса-Вила" становить 3 556 155 грн. 20 коп.; нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 11, 18 га становить 653 109 грн. 73 коп.).

Позивач вважає, що орган місцевого самоврядування не мав повноважень щодо розпорядження у спірному рішенні земельними ділянками державної форми власності.

Предметом позову є визнання незаконним та скасування рішення Корнівської сільської ради Городенківського району від 24.02.2016 року № 32-3/2016 та зобовязання ППА «Вільхівці» повернути одержані за Актом прийому передачі від 01.03.2016 року земельні ділянки загальною площею 68,1799 га, які знаходяться за межами населеного пункту с.Корнів у державну власність.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до компетенції сільських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (п. 1, п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Повноваження сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл визначені в ст. 12 ЗК України, в п. а) та п. в) якої передбачено такі повноваження, як розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Згідно Постанови Верховного суду України від 11 листопада 2014 року у справі № 21-405а14 позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Отже, апеляційний суд зазначає, що в даному випадку слід встановити, чи спірне рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію виконанням з метою встановлення належності та ефективності обраного позивачем способу захисту.

Як вже встановлено, у матеріалах справи відсутні докази укладення між відповідачами саме тимчасової угоди про фактичне користування земельною ділянкою, про оренду тощо.

У даному контексті слід зазначити, що чинне законодавство не передбачає такої форми користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення як користування за тимчасовою угодою про фактичне користування земельними ділянками. Натомість, чинне цивільне законодавство передбачає користування земельною ділянкою за договором оренди, чи у виді емфітевзису.

Апеляційний суд також зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладені ОСОБА_3 угоди про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою не прирівнюються до договору оренди земельної ділянки (про передачу в користування), виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Закону України "Про оренду землі", ст. 93 Земельного кодексу України оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відтак, такі укладені між відповідачами ОСОБА_3 угоди про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою не передбачають чітко умови про передачу в користування земельної ділянки, чітко не врегульовують питання плати за землю та порядок розрахунків, не містять кадастрового номера земельної ділянки.

Крім того, Закон України «Про плату за землю», на який покликаються сторони в ОСОБА_3 угодах про добровільну сплату за фактичне користування земельною ділянкою, втратив чинність.

Також, апеляційний суд критично оцінює такі тимчасові угоди в частині добровільності сплати за користування земельною ділянкою, оскільки відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Погоджений відповідачами строк фактичного користування земельною ділянкою у тимчасових угодах не відповідає ч.3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі».

А відтак, такі тимчасові угоди за своїм змістом та погодженими умовами не свідчать про виникнення будь яких речових прав на земельні ділянки у відповідача -2.

Апеляційний суд зазначає, що помилкове уявлення особи щодо своїх повноважень та пов'язаних з ним можливостей не надає набутому праву відповідача -2 ознак легітимності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що укладення зазначених тимчасових угод не свідчить про вичерпання дії спірного рішення органу місцевого самоврядування його виконанням.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки Приватне підприємство агрофірма "Вільхівці" не здійснили вказану реєстрацію права оренди земельних ділянок на підставі ОСОБА_3 угод від 01.03.2016 року, то такі права у нього не виникли, і він здійснює користування земельною ділянкою при відсутності належних правових підстав. Питання ОСОБА_3 угод від 01.03.2016 року та їх недійсності (нікчемності) не стосуються вирішення даного спору, оскільки виникнення права оренди землі пов'язується з фактом його державної реєстрації, а не з чинністю чи правомірністю угоди.

Апеляційний суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє укладення між сторонами угод, які не передбачені законодавством, однак не суперечать йому, та не забороняє можливості врегулювати свої відносини на власний розсуд, що, однак, також не може суперечити положенням закону. Разом, з тим, законодавство передбачає вимоги щодо реєстрації окремих угод та повязує з цим їх чинність та факт укладення. Зокрема, згідно ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У даному випадку, чинне законодавство не передбачає вимоги щодо реєстрації таких тимчасових угод про добровільну сплату коштів за фактичне користування земельною ділянкою. Проте рішення органу місцевого самоврядування приймалося щодо передачі земельної ділянки в тимчасове користування (оренду) за заявою відповідача про надання земельної ділянки в оренду.

Крім того, апеляційний суд досліджував зміст та правову природу таких тимчасових угод з метою можливості надання висновку стосовно того, чи спірне рішення є виконаним шляхом укладення таких угод, а відтак і ефективності обраного способу захисту, а тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі тимчасові угоди не стосуються даного предмету спору.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Статтею 6 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 1 даного Закону).

В статті 6 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено систему органів державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 даного Закону).

Отже, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У даному випадку докази по справі не свідчать про виникнення між відповідачами відносин з постійного користування чи оренди земельною ділянкою.

Отже, апеляційний суд зазначає, що спірне рішення органу місцевого самоврядування не вичерпало свою дію виконанням, правовстановлюючі документи на земельні ділянки у відповідача-2 відсутні. А отже, обраний позивачем спосіб захисту про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування є ефективним.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що крім перевірки вичерпання дії спірного рішення шляхом його виконання, слід встановити (перевірити) і відповідність прийнятого рішення нормам чинного законодавства, тобто його законність, прийняття його в межах компетенції органу місцевого самоврядування, враховуючи предмет, підставу позову та обставини справи.

Статтею 83 Земельного кодексу України (в редакції ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" № 5245-УІ) визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч. 1 ст. 84 ЗК України).

У Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013 р., визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу (п. 3). У державній власності залишаються, зокрема, усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу (п. 4). В п. 7 передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Пункт 12 Перехідних положень ЗК України на час винесення оскаржуваного рішення був виключений Законом № 5245-УІ.

Відповідно до пункту г ст.46 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць включає викопіювання із схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці (утворення) а у разі її відсутності викопіювання із проекту формування територій сільських, селищних рад.

Зазначеною довідкою відділу Держгеокадастру у Городенківському районі Івано-Франківської області №10-28-0.3-225/2/16 від 11.03.16р., викопіюванням із проекту формування території і встановлення меж населеного пункту с.Корнів Корнівської сільської ради Городенківського району підтверджується те, що земельна ділянка загальною площею 68, 1799 га знаходяться за межами населеного пункту с. Корнів Корнівської сільської ради, а тому відповідно до наведених положень Земельного кодексу України та Закону України № 5245-УІ належить до державної власності.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Орган місцевого самоврядування не має права розпоряджатися земельною ділянкою яка, хоча й знаходиться в адміністративних межах відповідної ради, проте, розташована поза межами населеного пункту. Повноваження сільської, селищної, міської ради на земельні ділянки, розташовані поза межами населеного пункту, не поширюються. (Постанови Верховного суду України № 6-23цс11 від 19.09.2011, № 6-22цс12 від 23.04.2012, № 6-97цс12 від 14.11.2012).

Крім того, згідно ст. 19 Закону України «Про оренду землі» при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 (сім) років. У даному випадку п. 1 оскаржуваного рішення в частині визначення строку користування земельними ділянками на 364 дні не відповідає чинному законодавству.

Також, згідно вступної частини (преамбули) оскаржуваного рішення, то таке прийняте згідно ст.120 та 134 ЗК України, які регулюють перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю та обовязковість продажу земельних ділянок комунальної чи державної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах). А у даному випадку спірне рішення приймалося на врегулювання відносин користування земельними ділянками (оренди), а тому покликання в спірному рішенні на ст.ст. 120, 134 ЗК України є безпідставним.

Апеляційний суд зазначає, що можливість визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним передбачена абз.2 ст.144 Конституції, п.10 ч.2 ст.16, ч.1 ст.21, ч.1 ст.393 ЦК, ч.2 ст.20 ГК, ч.3 ст. 152, ч.1 ст. 155, ч.2 ст.158 ЗК, ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з ч.2 ст.20 Господарського кодексу України кожен суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єктів господарювання та інше.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно Постанови Верховного суду України від 10.06. 205 року у справі № 6-162цс15, то щодо висновку судів нижчих інстанцій про те, що оспорюванні розпорядження РДА за своєю правовою природою є індивідуальними актами застосування норм права і є такими, що вичерпали свою дію одночасно з їх прийняттям, а тому не підлягають скасуванню, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила з такого. Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

Отже, враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Корнівська сільська рада не мала повноважень приймати рішення про розпорядження земельною ділянкою, яка знаходяться у державній власності, а тому оскаржуване рішення є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

Апеляційний суд зазначає, що помилкове уявлення особи щодо своїх повноважень та пов'язаних з ним можливостей не надає набутому праву відповідача -2 ознак легітимності.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги увагу постанову Верховного суду України від 1.07.2015 (справа №6-184цс15), якою скасовано рішення апеляційної та касаційної інстанцій із залишенням у силі рішення місцевого суду про визнання протиправним рішення ради щодо надання в оренду земельної ділянки, яким встановлено, що договір оренди не укладений та не зареєстрований у встановленому порядку.

Також, подібна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 6.07.2015 (справа №3-399гс15).

Щодо вимоги про скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування, то апеляційний суд зазначає, що визнання судом недійсним спірного рішення само по собі тягне за собою неможливість його подальшого застосування, його нечинність, а тому скасування акту, визнаного судом недійсним (незаконним), не поновлює прав позивача.

Отже, як встановлено судами, спірне рішення Корнівської сільської ради від 24.02.2016 року № 32-3/2016 є незаконним, підлягає визнанню недійсним. Також встановлено, що у відповідача 2 відсутні будь які правовстановлюючі документи на підтвердження права користування спірними земельними ділянками.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що земельні ділянки були передані відповідачу -2 на підставі Актів прийому передачі земельної ділянки від 01.03.2016 року. Проте, такі Акти у звязку з визнанням незаконним рішення про передачу у тимчасове користування земельних ділянок та встановлення факту відсутності у відповідача -2 будь яких правовстановлюючих документів на підтвердження права користування спірними земельними ділянками є такими, які не породжують жодних юридичних наслідків за даних обставин.

Доводи скаржника стосовно того, що зазначені спірні ділянки належать до земель запасу комунальної форми власності спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Земельного кодексу України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно з ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частиною 1 ст.84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Таким чином, у запасі можуть знаходитись лише ті земельні ділянки, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, і, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 83, ч.1 ст.84 Земельного кодексу України, перебувають або у комунальній, або у державній власності. При цьому, землі запасу за чинним Земельним кодексом України не є окремою категорією земель, оскільки критерій, за яким вони виділяються, не пов'язаний із їх цільовим призначенням, тобто перебування земель у запасі не змінює їх цільового призначення.

У даному випадку у справі відсутні докази про належність спірних земельних ділянок до земель запасу комунально форми власності.

Враховуючи все вищенаведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання недійсним рішення Корнівської сільської ради від 24.02.2016 року та про повернення земельних ділянок. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 42 рішення Європейського суду з прав людини Kerojдrvi v. Finland (Кероярві проти Фінляндії) та п. 32 рішення Gorou v. Greece (no. 2) (ОСОБА_1 проти Греції №2) зазначається, що для того, щоб враховувати стан національного правопорядку, суд повинен надавати значення судовій практиці у визначенні відповідності національного законодавства статті 6 Конвенції.

При цьому слід зазначити, що згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 05.05.2011, "Справа "Редакція газети "Правоє дєло" та Штекель проти України"", у судовому рішенні національного суду можливим є посилання на судові рішення українських судів, у яких суди схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, якими врегульовано подібні відносини, або у яких був загальний підхід національних судів у таких справах (п.56), та вбачається, що відповідне тлумачення або загальний підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття судового рішення зі спору у подібних відносинах.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19.04.2016р. у справі № 909/236/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Корнівської сільської ради, с.Корнів, Городенківський район, Івано-Франківська область, від 05 травня 2016 року № 132 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 15.07.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.