ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 911/1015/16

Господарський суд Київської області у складі колегії суддів: Бабкіна В.М. - головуючий, судді Конюх О.В., Колесник Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області

до Приватного підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунального підприємства Готельно-гуртожитковий комплекс

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про зобовязання звільнити приміщення

секретар судового засідання: Зінченко С.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 1/08-21 від 21.01.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (договір № 45 від 05.04.2016 р.);

від третьої особи на стороні позивача: не зявився;

від третьої особи на стороні відповідача: ОСОБА_4 (довіреність № 9 від 09.02.2016 р.).

Обставини справи:

Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області (далі Вишнева міська рада, позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 (далі ПП ОСОБА_1, відповідач) про зобовязання звільнити та повернути до комунальної власності приміщення.

Позивач обґрунтовує вимоги тим, що 01.11.2001 р. між Державним комунальним підприємством «Готельно-гуртожитковий комплекс» та ПП ОСОБА_1 було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого або іншого майна, що належить до державної власності, згідно якого відповідач отримала в оренду вбудоване нежитлове приміщення площею 122,2 кв.м, розташоване на першому поверсі у будинку за адресою: м. Вишневе, вул. Святошинська, 42.

Між тим, зазначене майно, за твердженням позивача, є власністю територіальної громади міста Вишневого і було передане Вишневою міською радою на баланс ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс» у 1997 році. Відтак, при укладенні договору оренди в 2001 році, на підставі Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідачу потрібно було звернутись із заявою, проектом договору оренди, а також іншими документами згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, до власника майна, тобто до Вишневої міської ради, та пройти процедуру укладення договору оренди комунального майна, визначену в ст. 9 вказаного закону, згідно якої органи, уповноважені управляти майном, що перебуває у комунальній власності, розглядають подані матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після надходження матеріалів повідомляють підприємство про своє рішення (надання дозволу щодо укладення договору оренди або відмову).

З огляду на викладене, позивач наголошує на тому, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Поряд з цим, позивач посилається і на те, що згідно зі ст. 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Попри звернення Вишневої міської ради до відповідача з вимогою звільнити вказане вище приміщення, остання приміщення не звільнила, у звязку з чим, посилаючись одночасно на приписи ст.ст. 216, 387 та 391 ЦК України позивач просить суд зобов'язати Приватного підприємця ОСОБА_1 звільнити та повернути до комунальної власності нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Вишневе, вул. Святошинська, 42, загальною площею 122,2 кв.м.

Розгляд справи відкладався.

13.04.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано відзив б/н від 13.04.2016 р. (вх. № 7963/16 від 13.04.2016 р.), за змістом якого відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Крім того, відповідач зазначив про сплив строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2016 р. до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Комунальне підприємство «Готельно-гуртожитковий комплекс», з яким ПП ОСОБА_1 уклала договір оренди від 01.11.2001 р. спірного приміщення, яке знаходиться на балансі КП «Готельно-гуртожитковий комплекс», засновником якого є Вишнева міська рада.

Окрім того, оскільки між відповідачем та ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс» був укладений договір оренди індивідуально визначеного нерухомого або іншого майна, що належить до державної власності від 01.11.2001 р., ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2016 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучене Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

10.05.2016 р. до господарського суду Київської області від третьої особи на стороні позивача було подано письмові пояснення № 26 від 10.05.2016 р. (вх. № 9713/16 від 10.05.2016 р.), за змістом яких КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» підтримує позовні вимоги Вишневої міської ради та просить суд розглядати справу без участі його представника.

10.05.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем було подано письмові пояснення № 1/08-75 від 10.05.2016 р. (вх. № 9793/16 від 10.05.2016 р.) по справі № 911/1015/16.

10.05.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем було подано клопотання б/н від 10.05.2016 р. (вх. № 9804/16 від 10.05.2016 р.) про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.05.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача проти позову заперечував; третя особа на стороні позивача представника не направила; представник третьої особи на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області зазначив, що спірне приміщення, яке передавалося балансоутримувачем в оренду відповідачеві у 2001 році, скоріш за все, належало до державної власності.

23.05.2016 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подане клопотання про продовження строку вирішення спору б/н від 23.05.2016 р. на 15 днів понад строк, встановлений ст. 69 ГПК України, яке було задоволено ухвалою суду від 23.05.2016 р.

У судовому засіданні 23.05.2016 р. представник третьої особи на стороні відповідача зазначив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області не має інформації щодо надання ним погодження на укладання спірного договору від 01.11.2001 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.05.2016 р. на підставі ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України у справі було призначено колегіальний розгляд.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 01.06.2016 р. для розгляду справи № 911/1015/16 було призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бабкіна В.М., судді Конюх О.В., Колесник Р.М.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.06.2016 р. справу було прийнято до провадження колегією суддів у вказаному складі, і розгляд справи був призначений на 07.07.2016 р.

07.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача були подані письмові пояснення б/н від 07.07.2016 р. (вх. № 14120/16 від 07.07.2016 р.), за змістом яких відповідач наголошує на безпідставності позовних вимог.

Окрім того, 07.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано заяву б/н від 07.07.2016 р. (вх. № 14121/16 від 07.07.2016 р.) про застосування наслідків спливу позовної давності у разі встановлення наявності порушеного права позивача.

07.07.2016 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подано заяву № 1/08-153 від 07.07.2016 р. про приєднання доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 07.07.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала; представник відповідача проти позову заперечував; третя особа на стороні позивача представника не направила; представник третьої особи на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області підтримала попередньо подані пояснення РВ ФДМУ.

У судовому засіданні 07.07.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Згідно з ОСОБА_2 прийому-передачі від 01.10.1996 р. та договором про передачу в комунальну власність обєктів соціальної інфраструктури № 444 від 31.03.1997 р. Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «ВІЗАР» було передано у комунальну власність міста Вишневе низку обєктів житлово-комунального господарства, у тому числі гуртожиток № 6 по вулиці Калініна (у подальшому перейменованій у вулицю Святошинську), 42.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Вишневої міської ради № 43 від 19.06.1997 р. «Про створення державного комунального підприємства «Готельно-гртожитковий комплекс» новостворене ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс» отримало на баланс, серед іншого, будинок за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Святошинська, 42.

01.11.2001 р. між Державним комунальним підприємством «Готельно-гуртожитковий комплекс» (на даний час Комунальне підприємство «Готельно-гуртожитковий комплекс») та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна), що належить до державної власності, згідно умов пункту 1.1 якого в строкове платне користування підприємцеві було надане приміщення за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Святошинська, 42, розташоване на першому поверсі, загальною площею 122,2 кв.м, що знаходиться на балансі ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс».

Вказаний договір був укладений у простій письмовій формі 01.11.2001 р. на строк до 31 грудня 2018 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, Вишнева міська рада як власник вказаного майна вважає свої права передачею останнього в оренду без погодження з власником та, відповідно, без дотримання вимог ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», порушеними, вважає укладений 01.11.2001 р. договір нікчемним в силу приписів ст. 228 та ст. 220 ЦК України, а також посилається на приписи статті 391 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, статті 387 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника вимагати витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та статті 216 Цивільного кодексу України, яка передбачає право вимоги про застосування наслідків недійсного правочину.

Дослідивши матеріали справи, позиції учасників процесу, наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Вишневої міської ради у даній справі з огляду на таке.

Згідно з приписами статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Водночас, як встановлено у статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Поряд з цим, слід зазначити, що договір оренди спірного майна був укладений між третьою особою на стороні позивача та відповідачем у 2001 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України.

За загальним правилом, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують цивільну відповідальність особи (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Водночас, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тобто, із змісту вказаної норми вбачається що вона врегульовує порядок застосування ЦК України до прав і обов'язків діючого договору, які продовжують існувати, а не до положень, яким мав відповідати договір на час його укладання.

Між тим, позивач у даній справі в якості підстави позову посилається на нікчемність зазначеного вище правочину, момент укладання якого мав місце до набрання чинності ЦК України. При цьому поняття нікчемності договору, як підстави вважати такий договір недійсним без підтвердження вказаного факту в судовому порядку, в ЦК УРСР 1963 року взагалі було відсутнє.

Також, на переконання позивача, договір оренди на строк більше трьох років, мав укладатися з нотаріальним посвідченням в силу приписів ст. 793 Цивільного кодексу України, без здійснення якого він є нікчемним на підставі ст. 220 Цивільного кодексу України.

Стосовно посилання позивача на недотримання нотаріальної форми договору від 01.11.2001 р. суд зазначає, що на час укладення вказаного договору приписами чинного на той час Цивільного кодексу УРСР 1963 року не було передбачено обовязкового нотаріального посвідчення договору оренди нерухомого майна.

Так, за змістом ст. ст. 4, 151 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством України, зокрема з передбачених законодавством угод, а також із угод, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладення договору оренди від 01.11.2001 р., за договором майнового найму наймодавець зобовязується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату, а частиною другою статті 257 ЦК УРСР визначено, що договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами.

Тобто, для укладання договору найму (оренди) відповідно до законодавства, що діяло в 2001 році, достатнім було надання договору простої письмової форми.

Отже, на час укладення договору оренди від 01.11.2001 р. законодавством не було передбачено обовязковість нотаріального посвідчення договорів оренди нежитлових приміщень, які укладалися між юридичними особами, і ця вимога закону зявилася лише 01.01.2004 р., коли вказаний договір оренди вже існував і виконувався сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 03.02.2011 р. у справі № 9/021-10.

Щодо посилань позивача на приписи статей 387 та 391 ЦК України, які регулюють захист прав власника майна, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, за яким власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поряд з цим, статтею 327 Кодексу передбачене право комунальної власності. Згідно цієї норми, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Поряд з цим, слід зазначити, що приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем належними та допустимими доказами в розумінні наведених вище приписів не доведено суду факту незаконного, без відповідних правових підстав заволодіння ПП ОСОБА_1 спірним майном, оскільки відповідач використовує спірне майно на підставі договору оренди, який на даний час є чинним, має строк дії до 2018 року, та у встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний.

Що ж до посилання позивача на приписи ст. 391 ЦК України, слід зазначити, що вказаною нормою встановлено захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому усунення перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо користування та розпорядження майном на підставі цієї норми застосовується до позадоговірних правовідносин.

Відтак, приписи ст. 391 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку відповідач користується спірним майном на підставі договору оренди, укладеного з балансоутримувачем вказаного майна, як це було передбачено абз. 3 статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції на час укладення договору оренди від 01.11.2001 р.), згідно з яким орендодавцями державного та комунального майна є підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв.м, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв.м.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог Вишневої міської ради у даній справі.

Відповідачем було подано до суду заяву б/н від 07.07.2016 р. про застосування до вимог позивача у даній справі наслідків спливу строку позовної давності.

Слід зазначити, що згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З огляду на викладене, у даній справі позовна давність не може бути застосована, оскільки судом було встановлено відсутність матеріально-правових підстав для задоволення позову Вишневої міської ради.

Решта матеріалів справи, наявних у ній доказів та доводів сторін були ретельно досліджені колегією суддів і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судові витрати на підставі приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 12.07.2016 р.

Головуючий суддя В.М. Бабкіна

Суддя О.В. Конюх

Суддя Р.М. Колесник