РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2016Справа №910/9516/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

до Всеукраїнської громадської організації товариства "Знання" України

про стягнення 66 646,15 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 02-Д від 04.01.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № б/н від 19.02.2015 р..

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" до Всеукраїнської громадської організації товариства "Знання"України про стягнення 66 646,15 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є користувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Прорізна,10 загальною площею 133,00 кв.м та споживає комунальні послуги, які надає виконавець послуг КП «ЦОС Шевченківського району.

У період з 22.10.2010 року по 30.09.2013 року відбувалося фактичне споживання комунальних послуг, в результаті чого у відповідача виникла основна заборгованість у розмірі 56 331,51 грн.

У звязку з чим позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача заборгованість за фактично спожиті комунальні послуги в розмірі 56 331,51 грн., втрати від інфляції в розмірі 6 811,82 грн. та три проценти річних в розмірі 3 502,87 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.05.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 14.06.2016 р.

09.06.2016 р до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи на виконання вимог ухвали суду від 27.05.2016 р.

В судове засідання 14.06.2016 р. представник відповідача не зявився, вимоги ухвали суду від 27.05.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 019.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.06.2016 року розгляд справи відкладено до 05.07.2016 року.

04.07.2016 р до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

В судовому засіданні 05.07.2016 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні оголошено перерву до 12.07.2016 року.

11.07.2016 р до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 12.07.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 №24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва" перейменоване з комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 та є виконавцем житлово-комунальних послуг у Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до п. 2.1 статуту підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності, спрямованої на задоволення суспільних потреб, надання послуг населенню у сфері житлово-комунального господарства в якості виконавця цих послуг.

Як зазначено позивачем, у період з 22.10.2010 по 30.09.2013 року відбулось фактичне споживання відповідачем комунальних послуг за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 10, загальною площею 133,00 кв.м в розмірі 56 331,51 грн., які останнім не оплачені.

Згідно з статтею 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 (далі Правила).

Згідно з п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

В силу частин 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Відповідно до ч. 3 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на:

1) проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами. Допустима тривалість перерв у наданні послуг, їх періодичність встановлюються Кабінетом Міністрів України на підставі стандартів, нормативів, норм, порядків та правил експлуатації, проведення випробувань теплових мереж, поточного і капітального ремонтів, реконструкції об'єктів житлового фонду;

2) міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з правилами та іншими нормативними документами;

3) ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили. Перерва у наданні комунальних послуг, яка виникла внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили, має бути ліквідована у найкоротші терміни, що визначаються нормативними документами. Якщо ліквідація наслідків аварії або дії обставин непереборної сили потребує більше однієї доби, виконавець/виробник спільно з органами місцевого самоврядування здійснює заходи щодо зменшення її негативного впливу на споживачів.

Згідно з п. 5 ч. 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами законодавства споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2014 р. у справі № 5011-31/17255-2012.

Позивачем зазначено, що рішенням господарського суду м. Києва від 20.05.2010 року у справі №16/621 (05-5-30/24625) встановлено, що товариство "Знання" України за договором оренди нежитлового приміщення №08/00 від 01.03.2000р. є орендарем нежилого приміщення на першому поверсі загальною площею 133,00 кв.м за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна, 10.

Відповідачем підтверджено, що він користування нежилим приміщенням комунальної власності територіальної громади на підставі договору оренди №08/00 від 01.03.2000 року зі строком дії до 01.01.2011 року.

16.07.2008 року Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук» в порушення законодавчого порядку приватизації комунальної власності, порушення порядку проведення аукціону з продажу, було проведено аукціон з продажу нежилого приміщення, за наслідками якого між Управлінням та ТОВ «Лорбук» було укладено договір купівлі-продажу від 16.07.2008 р., відповідно до якого Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради передано у власність ТОВ «Лорбук» нежилі приміщення загальною площею 121,30 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна, 10 (літера А).

Даний договір купівлі-продажу від 16.07.2008 р. за позовом ВГО Товариство «Знання» України був визнаний недійсним на підставі рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2010 р., що залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 р. у справі №16/621.

При цьому, в період вказаного судового спору у справі №16/621 майно не вибувало з володіння та користування відповідача.

24.01.2011 року щодо відповідача вчинено незаконні дії по виселенню його у спосіб вивезення з орендованого приміщення у вихідний день без будь-якого попередження майна відповідача та майна його працівників та заміні замків.

За фактом незаконного самовільного виселення відповідача з орендованого приміщення щодо ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ст. 356 КК України (самовправстбо), однак ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2014 р. кримінальну справу у звязку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності було закрито.

Також, встановлено, що ТОВ «Лорбук» 20.10.2008 р. відчужив вказане майно на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4, яка 04.01.2011 року уклала з ОСОБА_5 договір оренди нежитлових приміщень.

Судом встановлено, що на даний час в провадженні судів перебувають справи щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу та оренди, витребування вказаного майна у недобросовісного набувача ОСОБА_4 на користь Київської міської ради за позовом прокуратури та товариства «Знання» України, чим підтверджується факт того, що з 2011 року відповідач втратив можливість користуватися вказаними приміщеннями.

Тобто, відповідач користувався нежилим приміщенням загальною площею 133,00 кв.м за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна, 10 на підставі договору №08/00 від 01.03.2000р., а з 24.01.2011 року фактично не займає вказані приміщення у звязку з виселення.

Відповідачем подано заява про сплив позовної давності на подання позовної заяви про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

У відповідності до положень пункту 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч.3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 25.05.2016 року.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до ч.4 статті 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що позивач звернувся до суду 25.05.2016 року, тому вимоги щодо нарахованого боргу за період з 22.10.2010 року по 24.01.2011 року не підлягають задоволенню, у звязку із спливом позовної давності.

В іншій частині позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати комунальних послуг за період з 24.01.2011 року по 30.09.2013 року також не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом відповідач фактично не користувався приміщенням.

Також, позивач просить стягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі 6 811,82 грн. та три проценти річних в розмірі 3 502,87 грн.

Оскільки, вимоги щодо стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції є похідними від основного боргу, тому вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір суд повертає, за ухвалою суду, суму судового збору в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Повернути комунальному підприємству "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (03190, м. Київ, вулиця М. Кривоноса, 10/8, ) з Державного бюджету України (р/р 3001, Одержувач: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк одержувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір в сумі 449 (чотириста сорок девять) грн. 00 коп. перерахований за платіжним дорученням № 340 від 27.08.2014 року, яке знаходиться в матеріалах справи № 910/9561/16.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 21.07.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий