ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р.Справа № 923/451/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Жекова В.І.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників провадження у справі про банкрутство:

від ОСОБА_1 - ОСОБА_2 за довіреністю;

арбітражний керуючий - Запорожець Д.Ю.

Інші представники учасників провадження у справі про банкрутство у судове засідання не з'явились.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу господарського суду Херсонської області від 17 травня 2016 року

у справі №923/451/14

за заявою публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до приватного підприємства "А-Ліра"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта") звернулось до господарського суду Херсонської області з заявою про визнання приватного підприємства "А-Ліра" (далі - ПП "А-Ліра") банкрутом.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 22.04.2014 року порушено провадження у справі про банкрутство ПП "А-Ліра", визнано безспірні грошові вимоги кредитора ПАТ "Укрнафта", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна ПП "А-Ліра" призначено арбітражного керуючого Запорожця Д.Ю., тощо.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 17.06.2014 затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого включено грошові вимоги ПАТ "Укрнафта" у сумі 32 882 667,12 грн. - 4 черга та 6 090,00 грн. - 1 черга; Скадовської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Херсонській області на суму 305 862,00 грн. - 3 черга та 15 902,31 грн. у 6 чергу, тощо.

Постановою господарського суду Херсонської області від 09.09.2014 ПП "А-Ліра" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено арбітражного керуючого Запорожця Д.Ю. ліквідатором банкрута, тощо.

19 лютого 2016 року арбітражний керуючий Запорожець Дмитро Юрійович звернувся до господарського суду Херсонської області з заявами про визнання недійсним правочинів, а саме, договору купівлі-продажу будівлі вагової та договору купівлі-продажу зернотоку.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 17.05.2016 року (суддя Пригуза П.Д) заяву ліквідатора ПП "А-Ліра" арбітражного керуючого Запорожця Д.Ю. до ОСОБА_1 про визнання договорів (правочинів) недійсними задоволено повністю, визнано недійсним посвідчений приватним нотаріусом Йосипенко В.В. Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області, зареєстрований в реєстрі № 1193, договір купівлі-продажу від 13 серпня 2013 року про продаж нерухомого майна, а саме, будівлі вагової, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0459га кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер в Державному реєстрі речовий прав на нерухоме майно 47, загальною площею 79,8 кв.м., визнано недійсним посвідчений приватним нотаріусом Йосипенко В.В. Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області, зареєстрований в реєстрі № 1196, договір купівлі-продажу від 13 серпня 2013 року про продаж нерухомого майна, а саме, будівлі та споруди, що знаходиться на земельній ділянці площею 3,4078га кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер в Державному реєстрі речовий прав на нерухоме майно 47, зобов'язано громадянина ОСОБА_1 повернути до ліквідаційної маси усе майно, яке отримане ним від боржника (банкрута) ПП "А-Ліра", а саме, нерухоме майно - будівлі вагової, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0459 га кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер в Державному реєстрі речовий прав на нерухоме майно 47, загальною площею 79,8 кв.м.; - будівлі та споруди, що знаходиться на земельній ділянці площею 3,4078 га кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер в Державному реєстрі речовий прав на нерухоме майно 47.

У мотивах оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначив, що боржник до порушення справи про банкрутство безоплатно здійснив відчуження майна, а саме, 13.08.2013 року між банкрутом, від імені якого діяв ОСОБА_1, з одного боку, та з іншого боку гр. ОСОБА_5, який діяв за довіреністю від імені та в інтересах ОСОБА_1, укладено договір купівлі - продажу про відчуження (передачу у власність) ОСОБА_1 будівлі вагової, що розташована на земельній ділянці загальною площею 0,0459 га за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79,8 кв. м., а також, між тими ж сторонами укладено договір купівлі - продажу про відчуження (передачу у власність) ОСОБА_1 будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 3,4078 га за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, як зазначив суд першої інстанції, на підтвердження розрахунків за придбані об'єкти ОСОБА_1 надано до справи оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів № 5 від 12.08.2013 на суму 90615,00грн., у тому числі ПДВ 15102,50грн., та квитанція № 6 від 13.08.2013 на суму 5983,00грн., у тому числі ПДВ 1196,60грн. При цьому, як зазначає місцевий господарський суд, в обох квитанціях вказано підставу платежу, договір від 13.08.2013 року. У той же час, відповідно до тексту договорів (пункти 2.1.) вказано, що грошові кошти отримано продавцем в момент підписання договору у нотаріуса. Вказані квитанції, за посиланням місцевого господарського суду, підписані ОСОБА_1 за головного бухгалтера, підпису же касира на квитанції немає. Зазначені протиріччя у договорах та квитанціях, на думку суду, є суперечливими та не можуть бути прийняті судом як докази дійсної сплати покупцем грошей в касу продавця.

Посилаючись на пп. 2.6., 3.3. "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637, суд першої інстанції зазначив, що заінтересовані особи, у тому числі й колишній керівник боржника ОСОБА_1 (він же продавець та покупець в одній особі) особисто та на вимогу суду не надали ні касової книги ні прибуткових касових ордерів, тобто, належних і допустимих доказів отримання підприємством коштів від громадянина ОСОБА_1

Окрім того, пославшись на приписи ст.34 ГПК України, господарський суд Херсонської області в оскаржуваній ухвалі зазначив, що не підписані головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства квитанції до прибуткових касових ордерів не є належними доказами, а тому відхиляються судом.

Також, суд зазначив, що за даними аналізу фінансово-господарської діяльності боржника починаючи з другого півріччя 2012 року та протягом 2013 року не подавало будь-якої звітності про свою діяльність, що підтверджує, на думку суду, доводи ліквідатора про неправдивість поданих ОСОБА_1 квитанцій до прибуткових касових ордерів.

Отже, за твердженням суду першої інстанції, дебіторська заборгованість ОСОБА_1 перед банкрутом за продані об'єкти, відповідно до досліджених судом матеріалів та аналізу фінансово-господарської діяльності боржника не погашена, що, на думку суду, свідчить про безоплатну передачу майна за оспорюваними договорами.

Таким чином, у мотивах оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції зазначає, що за оспореними договорами боржник був позбавлений основних засобів, а після вчинених 13.08.2013 року дій ОСОБА_1 як керівником боржника, виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором повністю стало неможливим.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції визнано обґрунтованими заяви арбітражного керуючого, визнано угоди недійсними та застосовано наслідки, передбачені ч. 2 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", за якою учасник визнаного недійсним договору зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника.

Не погодившись із даною ухвалою до Одеського апеляційного господарського суду звернувся ОСОБА_1 з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Херсонської області від 17 травня 2016 року у справі №923/451/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви ліквідатора Запорожця Д.Ю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а викладені в оскаржуваній ухвалі висновки не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що в ході судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дебіторська заборгованість ОСОБА_1 перед банкрутом за продані об'єкти, відповідно до досліджених судом матеріалів та аналізу фінансово-господарської діяльності боржника не погашена, що свідчить про безоплатну передачу, майна за оспорюваними договорами.

Однак, за твердженням скаржника, таких висновків суд першої інстанції дійшов в порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що постановляючи рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги докази розрахунку за оспорюваними договорами, а саме оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів №5 від 12.08.2013 на суму 90615,00 грн., у тому числі ПДВ 15102,50 грн., та квитанція №6 від 13.08.2013 на суму 5983,00 грн., у тому числі ПДВ 1196,60 грн.

За твердженням апелянта, мотивами неприйняття таких доказів судом зазначено, що існує протиріччя між наданими документами змістом оспорюваного договору, відповідно якого кошти отримано продавцем в момент підписання договору у нотаріуса. Крім того, відповідно до змісту оскаржуваного рішення, ОСОБА_1, який був на той час керівником боржника не надано до суду ні касової книги ні прибуткових касових ордерів, тобто, належних і допустимих доказів отримання підприємством коштів від громадянина.

Однак, посилаючись на пп. 1.1., 2.6., 3.3. "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637, апелянт вважає, що така позиція суду першої інстанції є помилковою, оскільки, законодавець вказує на такий документ, як квитанція до касового ордеру, як на належний та допустимий доказ внесення громадянином готівкових коштів в касу підприємства, а оприбуткування готівки чи не оприбуткування вже відноситься до ведення касових операцій підприємства і знаходиться поза волею та контролем громадянина, який вніс готівку до каси. Тобто особа, яка внесла до каси підприємства готівку, не в змозі в подальшому здійснювати контроль щодо її оприбуткування.

Як відзначає скаржник, саме неоприбуткування готівки може бути розцінене лише як порушення порядку ведення касових операцій (такого ж висновку, за твердженням апелянта, дійшов й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 21.03.2012 справа №6-48084СВ11).

До того ж, як стверджує скаржник, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що ОСОБА_1 не мав змоги надати до суду ні касової книги ні прибуткових касових ордерів, оскільки на час розгляду справи в суді вже не виконував обов'язки керівника підприємства, та не мав доступу до його документації.

Суд, на думку апелянта, не надав оцінку тому, що вказану документацію мав надати заявник - арбітражний керуючий ліквідатор Запорожець Д.Ю., який на цей час виконує функції керівника підприємства і в якого знаходиться вся документація підприємства.

Таким чином, скаржник вважає, що висновки суду щодо відсутності факту розрахунку за оспорюваними договорами, є надуманими, та не підтверджуються фактичними обставинами справи.

Окрім того, апелянт вважає, що постановляючи ухвалу, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом".

Так, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 10 та ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" апелянт зазначає, що відповідно до змісту оскаржуваної ухвали підставою визнання оспорюваних договорів недійсними стало те, що боржник до порушення справи про банкрутство безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, однак, як зазначає апелянта, відповідно до положень статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, тобто, договір купівлі-продажу має оплатний характер та відповідно до змісту оскаржуваних правочинів, купівля - продаж вчинено за певну плату.

Отже, на думку апелянта, якщо навіть суд першої інстанції прийшов до висновку, про те, що за договорами купівлі-продажу у боржника існує дебіторська заборгованість, то це не є підставою визнання договору недійсним, а відсутність оплати за оплатним договором дає підстави арбітражному керуючому вживати заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості.

Таким чином, апелянт вважає, що арбітражним керуючим неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Херсонської області від 17 травня 2016 року у справі №923/451/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

04.06.2016 Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від арбітражного керуючого ОСОБА_6 в якому останній просить залишити ухвалу господарського суду Херсонської області від 17.05.2016 по справі №923/451/14 без змін, а скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Арбітражний керуючий у судовому засіданні надав пояснення згідно з якими не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу залишенню без змін.

Інші представники учасників провадження у справі про банкрутство у судове засідання не з'явились.

Враховуючи строки розгляду ухвали господарського суду Одеської області від 17.05.2016 в апеляційній інстанції, передбачені ст. 102 ГПК України, судова колегія вважає, що неявка інших представників учасників провадження, явка яких не визнавалась обов'язковою, не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області, заслухавши апелянта та арбітражного керуючого, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Статтею 4-1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2016 ліквідатор ПП "А-Ліра" звернувся до господарського суду Херсонської області із заявою №1 про визнання недійним правочину (визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі вагової). В своїй заяві ліквідатор просив визнати недійсним договір купівлі - продажу від 13.08.2013 року, зареєстрований за №1193, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Иосипенко В.В., про відчуження ОСОБА_1 будівлі вагової, що розташована на земельній ділянці площею 0,0459 га за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 79,8 кв. м., скасувати державну реєстрацію права власності номер: 4971106 від 13.08.2013 року та повернути до ліквідаційної маси ПП "А-Ліра" будівлю вагової, загальною площею 79,8 кв. м., що розташована на земельній ділянці площею 0,0459 га за адресою АДРЕСА_1.

Свою заяву №1 ліквідатор боржника обґрунтував тим, що під час виконання своїх повноважень у ліквідаційній процедурі ліквідатору стало відомо, що 13.08.2013 року з власності ПП "А-Ліра" вибуло нерухоме майно, а саме, будівля вагової, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Покупцем зазначеного майна став керівник (директор) ПП "А-Ліра" ОСОБА_1 Отже, директор ПП "А-Ліра" продав собі майно підприємства, а саме, будівлю вагової.

Арбітражний керуючий Запорожець Д.Ю. зазначив, що 22.01.2016 він отримав на свій запит від приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. завірені копії документів, що містились у нотаріальній справі з відчуження майна ПП ПП "А-Ліра".

Як зазначив ліквідатор, відповідно до договору купівлі-продажу від 13.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. ПП "А-Ліра", в особі директора ОСОБА_1 (продавець) продало ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 (покупець) майно, а саме, будівля вагової, що розташована на земельній ділянці площею 0,0459 га за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 79,8 кв. м.

Оскаржуваний правочин, за твердженням ліквідатора, був укладений за 9 місяців до порушення справи про банкрутство ПП "А-Ліра", тобто протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Ліквідатор зазнає, що як вбачається із пункту 2.1 оскаржуваного договору продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 5983,00 грн., який представник продавця одержав від представника покупця при підписанні цього договору. Тобто, гроші покупця ОСОБА_1 отримав представник продавця ОСОБА_1, одна й таж особа. Зазначена сума, 5983,00 грн., представником продавця не була внесена на рахунок ПП "А-Ліра", що є підтвердженням безоплатності оскаржуваного договору.

Посилаючись на приписи ст. статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор зазначив, що внаслідок таких дій боржника (відчуження майна) стало повністю неможливим виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами, а інше майно за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредиторів у боржника відсутнє.

До того ж, 19.02.2016 ліквідатор ПП "А-Ліра" звернувся до господарського суду Херсонської області із заявою №2 про визнання недійним правочину (визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель зернотоку). В своїй заяві ліквідатор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.08.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1196, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., про відчуження ОСОБА_1 будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 3,4078 га за адресою АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності номер: 4968001 від 13.08.2013 року та повернути до ліквідаційної маси ПП "А-Ліра" будівлі та споруди, що розташована на земельній ділянці площею 3,4078 га за адресою АДРЕСА_1.

Заяву №2 арбітражний керуючий Запорожець Д.Ю. обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. ПП "А-Ліра", в особі директора ОСОБА_1 (продавець) продало ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 (покупець) майно, а саме, будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 3,4078 га за адресою АДРЕСА_1.

Оскаржуваний правочин, за твердженням ліквідатора, був укладений за 9 місяців до порушення справи про банкрутство ПП "А-Ліра", тобто, протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. Майно було відчужено безоплатно, що підтверджується наступними фактами.

Так, за твердженням арбітражного керуючого із пункту 2.1 оскаржуваного договору вбачається, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 90615,00 грн., який представник продавця одержав від представника покупця при підписанні цього договору, тобто, гроші покупця ОСОБА_1 отримав представник продавця ОСОБА_1, одна й таж особа.

Зазначена сума, 90615,00 грн., за твердженням ліквідатора, представником продавця не була внесена на рахунок ПП "А-Ліра", що є підтвердженням безоплатності оскаржуваного договору.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції доводи викладені ліквідатором боржника арбітражним керуючим ОСОБА_8 у заявах визнано обґрунтованими та задоволено заяви у повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, 13.08.2013 року між ПП "А-Ліра" (продавець), в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу за умовами пп.1.1., 1.2. якого передбачено, що продавець зобов'язується передати у власність майно, а покупець зобов'язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Будівля вагової, що відчужується за даним договором, розташована на земельній ділянці площею 0,0459 гектарів за адресою АДРЕСА_1 та має загальну площу 79,8 кв.м.

Пунктами 2.1.-2.3. договору визначено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 5983 грн., які представник продавця одержав від представника покупця при підписанні цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане майно. Оціночна вартість майна згідно висновку про вартість 5983 грн., зробленого приватною фірмою «Експрес-Оцінка» від 05.06.2013 року.

Також, 13.08.2013 між ПП "А-Ліра" (продавець), в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу за умовами пп.1.1., 1.2. якого передбачено, що представник продавця зобов'язується передати представнику покупця у власність майно, а представник покупця зобов'язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Будівля та споруди, що відчужуються за даним договором, розташовані за адресою АДРЕСА_1

Пунктами 2.1.-2.3. договору визначено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 90615 грн., які представник продавця одержав від представника покупця при підписанні цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане майно. Оціночна вартість майна згідно висновку про вартість 90615 грн., зробленого приватною фірмою «Експрес-Оцінка» від 06.06.2013 року.

Відповідно до п.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані правочини були укладені ПП "А-Ліра" за 9 місяці до порушення провадження у справі про банкрутство останнього, тобто, протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Судова колегія зазначає, що за умовами спірних договорів купівлі-продажу покупець зобов'язується передати у власність майно, а представник покупця зобов'язується прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму, 5983 грн. та 90615 грн., відповідно.

Проте, наявні матеріали справи не містять належних доказів того, що покупцем було здійснено оплату за даними договорами.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено надані ОСОБА_1 оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів №5 від 12.08.2013 на суму 90615,00 грн., у тому числі ПДВ 15102,50 грн. та квитанцію №6 від 13.08.2013 на суму 5983,00 грн., у тому числі ПДВ 1196,60 грн., як на підтвердження оплати за спірними договорами, з наступних підстав.

Згідно із визначеннями, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші звітності ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Порядок створення, прийняття та відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджених наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.95 року.

Пунктом 2.4. Положення встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами визначено Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637.

У відповідності до п. 2.2. Положення, підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. (п. 2.6. Положення)

За змістом п. 3.3. Положення, приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Отже, Положенням чітко врегульовано, що прибуткові касові ордери підписуються саме головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Проте, у наданих ОСОБА_1 оригіналах квитанцій до прибуткових касових ордерів №5 від 12.08.2013 та №6 від 13.08.2013 міститься підпис ОСОБА_1 в якості головного бухгалтера, між тим, жодними доказами не підтверджено того, що дана особа є головним бухгалтером підприємства або є працівником підприємства, який уповноважений керівником на здійснення приймання готівки в касу підприємства та підписання прибуткових касових ордерів.

До того ж, судова колегія відзначає, що у квитанції до прибутково ордеру №5 від 12.08.2014 на суму 90615 грн. в якості підстави для здійснення оплати вказано договір купівлі-продажу від 13.08.2014, тобто, подія на підставі якої покупець повинен був здійснити оплату виникла на наступний день.

Інших угод, за якими покупець міг би вносити грошові кошти 12.08.2014 апелянтом надано не було.

Судова колегія, також, відзначає, що як продавцем так й покупцем за оспорюваними правочинами виступав ОСОБА_1, так останній в особі директора представляв продавця ПП "А-Ліра" та був покупцем спірного майна довіривши представлення своїх інтересів ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1

Окрім того, відповідно до тексту договорів (пункти 2.1.) вказано, що грошові кошти отримано продавцем в момент підписання договору у нотаріуса.

Згідно п. 4.2., усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі (додаток 5). Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті (без урахування кас відокремлених підрозділів).

Записи в касовій книзі проводяться касиром за операціями одержання або видачі готівки за кожним касовим ордером і видатковою відомістю в день її надходження або видачі. За відсутності руху готівки в касі протягом робочого дня записи в касовій книзі в цей день можуть не провадитися. (п. 4.3. Положення)

Таким чином, з урахуванням вказаних приписів, первинним документом, що підтверджує отримання грошових коштів в касу підприємства є прибутковий касовий ордер. Готівка значиться оприбуткованою в касі підприємства в повній сумі її фактичного надходження, якщо на підставі прибуткового касового ордеру здійснено облік готівки у касовій книзі. Записи в касовій книзі проводяться касиром за кожним касовим ордером і видатковою відомістю в день надходження або видачі готівки. Видача готівки з каси проводиться за видатковими касовими ордерами.

Проте, наявні матеріали справи не містять, та учасниками провадження не надано ані касової книги ані прибуткових касових ордерів, тобто, належних і допустимих доказів отримання підприємством коштів від громадянина ОСОБА_1 в якості оплати за спірними договорами купівлі-продажу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 не мав змоги надати до суду ні касової книги ні прибуткових касових ордерів, оскільки на час розгляду справи в суді вже не виконував обов'язки керівника підприємства, та не мав доступу до його документації, з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ст.41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом п'ятнадцяти днів з дня призначення ліквідатора відповідні посадові особи банкрута зобов'язані передати бухгалтерську та іншу документацію банкрута, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов'язків відповідні посадові особи банкрута несуть відповідальність відповідно до законів України.

Проте, як свідчать матеріали справи та пояснення арбітражного керуючого у судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду, у порушення даних приписів колишнім керівником боржника ОСОБА_1 не було вчинено дій щодо передачі ліквідатору бухгалтерської та іншої документації банкрута, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банкрута.

Не надано таких доказів й ОСОБА_1 ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

До того ж, як вбачається з пункту 4 висновків аналізу фінансово-господарської діяльності ПП "А-Ліра" від 05.03.2016, підприємство останній раз звітувало до податкових органів за 1 квартал 2012 року, а в органи статистики за 1 півріччя 2012 року, відповідно, відсутня будь-яка фінансова звітність (податкова чи одо органів статистики), яка б відображала операції з продажу нерухомого майна (т.4, а.с. 137).

Судовою колегією, також, не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на те, що навіть якщо суд першої інстанції прийшов до висновку, про те, що за договорами купівлі-продажу у боржника існує дебіторська заборгованість, то це не є підставою визнання договору недійсним, а відсутність оплати за оплатним договором дає підстави арбітражному керуючому вживати заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості, а тому при зверненні з заявами про визнання правочинів недійсними було невірно обрано спосіб захисту порушеного права, з наступних підстав.

Так, колегія суддів відзначає, що ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство. Тому, звернення арбітражного керуючого або конкурсного кредитора із заявою в порядку ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зумовлює необхідність встановлення судом наявності чи відсутності підстав, які передбачені даною статтею та нормам Цивільного кодексу України.

Таким чином, враховуючи наявність обставин вчинення боржником правочинів без відповідних майнових дій іншої сторони протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство на шкоду власним інтересам та, як наслідок, інтересам інших кредиторів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив заяву ліквідатора ПП "А-Ліра" арбітражного керуючого Запорожця Д.Ю. про визнання недійсними правочинів укладених між ПП "А-Ліра" та ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд вважає оскаржувану ухвалу господарського суду Херсонської області від 17 травня 2016 року законною та обґрунтованою та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу господарського суду Херсонської області від 17.05.2016 р. у справі №923/451/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Жеков В.І.