ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016р. Справа№ 914/1355/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м.Львів

до відповідача: Львівського комунального підприємства «Під Зуброю», м.Львів

за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 3 734,47 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2-представник за довіреністю б/н від 18.08.2015 року

від відповідача: не з»явився

від третьої особи: не з»явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго до Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення 16 265,06 грн.

Ухвалою від 24.05.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 07.06.2016 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 24.05.2016року, про відкладення розгляду справи виконав частково.

19.07.2016 року за вх..№3668/16 позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідача лише штрафні санкції в розмірі 3 734,47 грн., у зв»язку з сплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 12 530,59 грн.

Відповідач вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 24.05.2016 року, про відкладення розгляду справи не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, вимоги ухвали суду не виконав.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.10.2013 року між Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго (теплопостачальна організація, позивач) та Львівським комунальним підприємством «Під Зуброю» (споживач, відповідач) укладено договір №1581/А про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Згідно із п.п.10.1, 10.4 договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2014р. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за 60 календарних днів до закінчення терміну його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Доказів письмового заявлення про припинення договору суду не представлено.

Відповідно до розділу 1 договору теплопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Теплова енергія постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року згідно графіка, затвердженого органами місцевої влади (п.2.1. договору).

Згідно із п.6.3. договору споживач до 25-го числа місяця, наступного за звітним періодом, сплачує теплопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

На виконання договірних зобовязань позивачем з 01.04.2014 року по 04.05.2016 року надано послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді, що підтверджується актом включення системи теплоспоживання, щомісячними обсягами фактичного споживання теплової енергії (покази лічильника), проведеними розрахунками та виставленими рахунками на оплату наданих послуг. Відповідач свої зобовязання щодо оплати на виконання умов укладеного договору не виконував, внаслідок чого у відповідача, за період з 01.04.2014 року по 04.05.2016 року, перед позивачем виникла заборгованість у сумі 12 530,59 грн.

Крім того, позивачем нараховано 928,31 грн. пені, 312,80 грн. 3% річних та 2 493,36 грн. інфляційних нарахувань, що підлягають стягненню з відповідача.

Також позивач зазначає, що з 30.05.2002 року дане нежитлове приміщення по вул.Скрипника,2 у м.Львові надано в оренду приватному підприємцю ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, згідно договору оренди С-0945 від 30.05.2002 року.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що станом на день розгляду справи відповідач сплатив заборгованість перед позивачем в розмірі 12 530,59 грн.

На час розгляду справи відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2013 року між Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго та Львівським комунальним підприємством «Під Зуброю» укладено договір №1581/А про постачання теплової енергії в гарячій воді.

За умовами ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п.6.3. договору споживач до 25-го числа місяця, наступного за звітним періодом, сплачує теплопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження

Відповідач свої договірні зобовязання по оплаті теплової енергії не виконав, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 12 530,59 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявила, що відповідач стверджує, що оскільки нежитлове приміщення по вул. Скрипника,2 м. Львові орендує ПП Павлеса ОСОБА_3 на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 30.05.2002 р. № С-0945, що укладений між ПП ОСОБА_1 та управлінням ресурсів Львіської міської ради, тому відповідач немає відношення до наданих послуг теплопостачання за вказаною адресою. Однак, суд не погоджується з даним посиланням з наступних підстав.

Як вбачається з додатку 1 до договору від 03.10.2013 р. № 1581/Ф теплопостачальна організація постачає в термін дії договору теплову енергію в гарячій воді до наступних обєктів споживача: нежитлові приміщення та ж/б без АДРЕСА_1, що у м. Львові.

Таким чином, в додатках 1 та 2 (схема розмежування балансової належності теплових мереж та експлуатаційної відповідальності між теплопостачальною організацією та споживачем) до договору встановлено, що обєктами відповідача до яких позивачем постачається теплова енергія є, зокрема, нежитлове приміщення, а відтак відповідач зобовязаний виконувати умови договору щодо оплати за одержану теплову енергію, яка постачається до його обєктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань вчасно не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Частина 2 ст.218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 493,36 грн. та 3 % річних в розмірі 312,80 грн., суд вважає, що розраховані вони вірно, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Пунктом 7.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, визначений згідно з договором розмір пені, не може перевищувати той розмір, який визначений законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 928,31грн., розрахунок якої проведено вірно.

Отже, враховуючи, що основний борг відповідачем сплачено, до стягнення підлягають штрафні санкції в розмірі 3 734,47 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не спростував, однак, суму основного боргу погасив, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго до Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення 3 734,47 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.2 п.2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 року №7 у разі ж зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню (пункт 1 частини першої статті 7 Закону) за клопотанням особи, яка його сплатила.

Крім того, суд вважає за необхідне повернути позивачу суму зайво сплаченого судового збору в розмірі 1 378,00 грн., оскільки за заявлену позивачем вимогу майнового характеру на суму 16 265,06 грн., згідно Закону України «Про судовий збір», позивач повинен був сплатити 1 378,00 грн. судового збору.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити.

2.Стягнути з Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» (79049, м.Львів, проспект Червоної Калини,109; ) на користь Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1, ) заборгованість в розмірі 3 734,47 грн., з яких: 3% річних в розмірі 312,80 грн., 928,31 грн. пені, інфляційних нарахувань в розмірі 2 493,36 грн., а також 315,56 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 21.07.2016 р.

Суддя Горецька З. В.