КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Справа№ 910/23472/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Коршун Н.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Пріцак І.Є.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ

ЛІЗИНГ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.03.2016р.

у справі №910/23472/15 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних

осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" Білої І.В. в

інтересах ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ

ЛІЗИНГ"

про стягнення 280 680,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" Білої І.В. в інтересах ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" (далі - відповідач) заборгованості за Кредитним договором №207/Ю від 21.08.2013р. у загальному розмірі 280 680,73 грн. (з них: 264 863,58 грн. - основний борг за кредитом, 8 166,53 грн. - борг по нарахованим процентам за користування кредитними коштами, 7 650,62 грн. - пеня), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач письмового відзиву на позов (пояснень по суті спору) не надав, в усних поясненнях проти позову заперечував, просив суд в позові відмовити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2016р. у справі №910/23472/15 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 280 680,73 грн. боргу. Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 4 210,21 грн. судового збору.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2016р. у справі №910/23472/15 та відмовити позивачу в частині стягнення процентів за користуванням кредитом в сумі 1 715,80 грн. та в частині стягнення пені за простроченими процентами у сумі 881,81 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- встановлення позивачем розміру та порядку сплати додаткових процентів за користування кредитом на підставі п.4.6 договору, окрім тих, які передбачені п.1.1 Кредитного договору, на думку відповідача, не відповідає вимогам законодавства та принципам справедливості, чим порушує права та інтереси відповідача. У зв'язку з викладеним відповідач заперечує проти стягнення процентів в розмірі 1715,80 грн.;

- згідно з п.4.7 Кредитного договору саме позичальник (відповідач) зобов'язаний кошти у погашення будь-якої заборгованості за цим договором направляти на рахунок №7399 для розподілу у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом; комісії, строк яких не настав; проценти, строк сплати яких настав; поточна заборгованість за кредитом. Такий розподіл коштів не є правом Банку (позивача);

- в п.п.5.4, 5.10 Кредитного договору за порушення строків повернення (погашення) кредиту передбачено одночасно і штраф, і пеня, що суперечить ст. 61 Конституції України (заборона подвійної відповідальності за одне й теж саме порушення).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І. та Шевченко Е.О.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2016р.

03.06.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з припиненням повноважень судді Київського апеляційного господарського суду Шевченка Е.О., для розгляду справи №910/23472/15 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Коршун Н.М., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2016р. апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Коршун Н.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2016р.

06.06.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли: відзив на апеляційну скаргу; письмові пояснення по справі; клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання, призначене на 06.06.2016р.

В судове засідання 06.06.2016р. з'явився представник позивача. Представник відповідача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату було задоволено, розгляд справи відкладено на 12.07.2016р.

12.07.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення до справи виписки по кредитному рахунку відповідача.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 12.07.2016р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання 12.07.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12.07.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

21.08.2013р. між позивачем, як банком, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №207/Ю (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 58-59).

За умовами Кредитного договору (п.п.1.1, 2.1) банк, за наявності вільних грошових коштів, надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 549 069,00 грн. на придбання транспортного засобу, строком до 20.07.2016р. зі сплатою 21% річних. Ліміт кредитування зменшується відповідно до графіку погашення (Додаток №1). Проценти нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році. Кредит, наданий за Договором, забезпечується заставою.

В розділі 4 Кредитного договору наведені обов'язки позичальника, згідно з п.п.4.1, 4.5-4.7 якого позичальник зобов'язується:

- під час користування кредитом дотримуватися принципів кредитування: строковості, зворотності, платності, цільового використання, забезпеченості;

- погашати наданий банком кредит згідно з Графіком погашення, що був викладений у Додатку № 1 до Кредитного договору, який є невід'ємною частиною цього Договору;

- у разі невиконань зобов'язань відповідно до п.4.5 Кредитного договору, а саме - невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування згідно з графіком погашення та/або не виконання зобов'язання щодо повного остаточного погашення кредиту до 20.07.2016р. включно сплачує банку проценти у розмірі 50% річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- кошти у погашення будь-якої заборгованості за цим Договором направляти на рахунок №7399 і для розподілу у наступній послідовності: прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за процентами; прострочена заборгованість за кредитом; комісії, строк сплати яких настав; проценти, строк сплати яких настав; поточна заборгованість за кредитом.

Права банку наведені в розділі 5 Кредитного договору, згідно з п.п.5.3, 5.4, 5.10 якого банк має право:

- вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків, зокрема, у випадку недотримання умов цього Договору. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків, банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені договором;

- у разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у п.4.5 цього Договору, вимагати від позичальника сплатити банку штраф у розмірі 2% від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги;

- при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п.п.4.2, 4.3, 4.5) вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом.

У разі несвоєчасного повернення кредиту у строки, вказані у пунктах 4.5. цього Договору, за вимогою Банку відповідач сплачує Банку штраф у розмірі 2% від суми заборгованості за основним боргом на дату пред'явлення вимоги (п.7.1 Кредитного договору).

В п.8.12 Кредитного договору передбачено, що строк дії останнього встановлюється з дня підписання цього договору і до повного погашення позичальником усіх зобов'язань за цим договором.

Пізніше між сторонами було укладено додаткові угоди №1 від 15.10.2014р. та №2 від 04.12.2014р., в яких сторони дійшли згоди внести зміни до п.п.1.1, 4.6, 4.12 Кредитного договору (том справи - 1, аркуші справи - 61, 62).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Кредитного договору надав відповідачу грошові кошти, однак останній порушив передбачені Кредитним договором строки виконання своїх грошових зобов'язань перед позивачем, що призвело до виникнення заборгованості.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №3725 від 15.07.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 70), в якій повідомляв про наявність боргу за Кредитним договором та просив відповідача погасити заборгованість.

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, окрім вимог про стягнення 264 863,58 грн. боргу за кредитними коштами та нарахованими процентами у сумі 8 166,53 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача 7 650,62 грн. пені.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. ст. 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти. Жодних зауважень чи претензій щодо виконання позивачем своїх договірних зобов'язань від відповідача не надходило.

Однак відповідачем були порушені строки повернення кредитних коштів та сплати нарахованих процентів, що призвело до виникнення заборгованості, яка на дату винесення оскаржуваного рішення у даній справі становила 264 863,58 грн. за кредитними коштами та 8 166,53 грн. за нарахованими процентами.

Відповідач, заперечуючи проти позову та у своїй апеляційній скарзі, зазначав про відсутність підстав для сплати додаткових процентів встановлених п.4.6 Кредитного договору (проценти, нараховані за невиконання зобов'язання щодо зменшення суми ліміту кредитування).

Однак, відповідно до наданої позивачем Довідки про стан заборгованості станом на 14.08.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 72-73), позивач не нараховував жодних додаткових відсотків, крім визначених сторонами у Кредитному договорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що проценти встановлені п. 4.6 Договору відносяться до зобов'язань позичальника, отже не є мірою відповідальності та процентами, про які йде мова в ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, спростовуються положеннями вказаної статті, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сторони погодили вказану суму процентів саме за прострочення виконання основного зобов'язання у договорі та схвалили його шляхом підписання та прийняття до виконання, вказані доводи відповідача є безпідставними.

Окрім того, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (аналогічна правова позиція наведена в п.п.4.1, 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б свідчили про дотримання ним строків виконання своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором та/або доказів відсутності заборгованості перед позивачем.

Зважаючи на вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 264 863,58 грн. боргу за кредитом та 8 166,53 грн. боргу по нарахованим процентам.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п.5.10 Кредитного договору передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п.п.4.2, 4.3, 4.5), банк має право вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кредитом.

За розрахунками позивача з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 7 650,62 грн.

Зважаючи на те, що в процесі судового розгляду було встановлено прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування пені є правомірним.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96-ВР визначений у договорі розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не може перевищувати розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна позиція викладена у постановах судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №3-114гс11 та від 07.11.2011р. у справі №3-121гс11.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на правову позицію Верховного Суду України від 21.10.2015р. у справі №6-2003цс15 відносно недопущення одночасного стягнення штрафу і пені за одне й те саме порушення. Однак в даному випадку позивачем заявлено вимогу лише про стягнення пені. Вимога про одночасне стягнення з відповідача штрафу позивачем не заявлялась.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та з урахуванням доведеного позивачем належними доказами розміру заборгованості відповідача за Кредитним договором, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 7 650,62 грн.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Однак при цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву, яка є предметом розгляду у даній справі, було повернуто ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015р. №910/23472/15 (том справи - 1, аркуш справи - 1).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015р. апеляційну скаргу позивача було задоволено, вищевказану ухвалу місцевого господарського суду скасовано, а справу №910/23472/15 направлено на розгляд по суті спору до Господарського суду міста Києва (том справи - 1, аркуші справи - 88-90).

Тобто, судом апеляційної інстанції було переглянуто та скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.7 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, а тому розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги, повинен був здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в п.4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами та доповненнями)).

Однак за результатами розгляду даної справи Господарським судом міста Києва не було розподілено між сторонами судовий збір у сумі 1 218,00 грн., сплачений позивачем при поданні апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.09.2015р. №910/23472/15 згідно з платіжним дорученням №6214 (#) від 19.11.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 36).

Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням про вирішення питання щодо правильного розподілу судових витрат між сторонами у даній справі.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було прийнято правильне по своїй суті рішення, але не вирішено питання про розподіл всіх судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що свідчить про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права.

Вказане порушення має бути виправлене судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, але рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2016р. у справі №910/23472/15 має бути змінено в частині розподілу судових витрат з покладенням на відповідача витрат позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.09.2015р. у справі №910/23472/15. В іншій частині оскаржуване рішення суду має бути залишене без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2016р. у справі №910/23472/15 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" в інтересах ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" 280 680 (двісті вісімдесят тисяч шістсот вісімдесят) грн. 73 коп. боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" в дохід Державного бюджету України 4 210 (чотири тисячі двісті десять) грн. 21 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ" на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" в інтересах ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.09.2015р. у справі №910/23472/15.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом».

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

4. Справу № 910/23472/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.М. Коршун