ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р. Справа № 914/1488/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Кузь В.Л.

суддів Данко Л.С.

Кравчук Н.М.

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

Розглянув апеляційну скаргу від 26.02.16 Приватної агрофірми "Дністер",(с. Верин, Львівська обл.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.16

у справі № 914/1488/15

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (м. Київ)

до відповідача: Приватної агрофірми "Дністер" (с. Верин, Львівська обл.)

про: стягнення боргу в розмірі 670222,54 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_3., ОСОБА_4 - представники;

від відповідача - не з'явилися

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.02.2016 у справі № 91/1488/15 уточнені (зменшені) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Приватної агрофірми "Дністер" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 заборгованість за договором № 08-08/12 від 08.08.2012 у розмірі 136666 грн. 34 коп., а саме: інфляційні нарахування - 118725 грн. 20 коп.; 3% річних - 17941 грн. 14 коп., та заборгованість за Договором № 14-01/13 від 14.01.2013 року у розмірі 383823 грн. 38 коп., а саме: інфляційні нарахування - 112069 грн. 60 коп.; 3% річних - 11753 грн. 78 коп., неустойку за прострочення виконання обов'язку щодо повернення орендованого майна - 260000 грн. 00 коп., а також 10409 грн. 79 коп. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задоволити, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2016 у справі № 91/1488/15, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не взяв до уваги та не дослідив наступного:

- державним виконавцем Миколаївського РУЮ у Львівській області 05.05.2015 була винесена постанова про звільнення коштів боржника (ПАФ «Дністер») з-під арешту у зв'язку з стягненням коштів за виконавчим документом у повному обсязі, а 22.05.2015 була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі повною сплатою боржником суми боргу. виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій;

- на підставі акту приймання-передачі (повернення майна) від 12.09.2013 (додаток до договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013), який підписаний позивачем - ОСОБА_2 та відповідачем в особі директора ОСОБА_5, договір оренди спецтехніки від 14.01.2013 припинив свою дію, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування майном.

Крім того, відповідач зазначає, що судом було порушено норми процесуального права, оскільки всупереч клопотання відповідача про відкладення розгляду справи суд розглянув справу та прийняв рішення по суті, позбавивши тим самим відповідача можливості викласти вимоги ухвали суду від 05.02.2016 та подати усі необхідні документи та пояснення.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1488/15 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Данко Л.С. та Кравчук Н.М.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 06.04.2016.

Позивач подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з підстав його правомірності та обґрунтованості.

06 квітня 2016 представником відповідача було подано клопотання про доручення до матеріалів справи оригіналу акту приймання-передачі (повернення) майна від 12.09.2013 (додаток № 1 до договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 р. призначено у справі № 914/1488/15 судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження.

21 червня 2016 року на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшов висновок № 2345 від 16.06.2016 р. криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 914/1488/15.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 поновлено провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 04.07.2016.

На адресу суду апеляційної інстанції позивачем було надіслано клопотання про винесення окремої ухвали від 01.07.2016 в порядку ч. 4 ст. 90 ГПК України про виявлення в діях ОСОБА_5 ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,4 ст. 358 КК України, ч. 5 ст. 191 КК України та окремої ухвали для проведення відповідної перевірки, яку надіслати керівнику Золочівської місцевої прокуратури.

Розглянувши подане клопотання, судова колегія не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на те, що положеннями ч. 1 ст. 90 ГПК України передбачено право суду виносити окрему ухвалу лише в разі виявлення при вирішенні господарського спору порушення законності та недоліків в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, а не окрему ухвалу про виявлення в діях особи ознак кримінальних правопорушень, що передбачено ч. 4 ст. 90 ГПК України у формі надіслання господарським судом повідомлення.

Перед початком судового засідання 04.07.2016 на адресу суду надійшло клопотання від відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представнику відповідача недостатньо часу та можливості ознайомитися з матеріалами експертного дослідження, оскільки йому стало відомо про надходження до суду експертного висновку лише 30.06.2016 з отриманої ухвали господарського суду.

Представник позивача заперечив проти клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Судова колегія, розглянувши подане клопотання, не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до п. 3.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі залучення до участі у справі іншого відповідача або заміни неналежного відповідача розгляд справи починається заново (стаття 24 ГПК), заново розгляд справи починається і в разі прийняття позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та зміни складу суду (в тому числі з одноосібного на колегіальний, навіть якщо до складу колегії суддів входить суддя, який раніше одноособово розглядав дану справу), а отже, спочатку починається й перебіг строку вирішення спору.

Враховуючи, що ухвала суду апеляційної інстанції про прийняття апеляційної скарги до провадження датована 03.03.2016, провадження у справі було зупинено ухвалою суду від 27.04.2016, поновлено 22.06.2016 та призначено до розгляду на 04.07.2016, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості відкласти розгляд апеляційної скарги. При цьому, що жодна із сторін не заявила клопотання про продовження строків розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 102 ГПК України в порядку ст. 69 ГПК України.

Крім того, скаржник не подав доказів неможливості ознайомлення з матеріалам справи, в тому числі з висновком № 2345 від 16.06.2016 р. криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 914/1488/15 з 30.06.2016 до 04.07.2016.

Представники позивача навели у судових засіданнях свої доводи та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 04.07.2016 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судових засіданнях пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2016 у справі № 91/1488/15 відсутні, зважаючи на таке:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватної агрофірми "Дністер" про стягнення боргу в розмірі 670 222,54 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.08.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендодавець) та Приватною агрофірмою "Дністер" (орендар) було укладено договір оренди спецтехніки № 08-08/12, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар отримав у тимчасове користування бульдозер марки FIAT-ALLIS HG-31, ідент. номер НОМЕР_2, державний номерний знак - НОМЕР_3 (надалі- орендоване майно).

Згідно з п. 5.1. цього договору, орендна плата за користування майном становила 80000 грн. в місяць без урахування ПДВ.

Як зазначає позивач, за час користування орендованим майном за період серпень 2012 року - грудень 2012 року (відповідно до актів надання послуг № 2 від 31.08.2012 року; № 3 від 30.09.2012 року; № 4 від 31.10.2012 року; № 5 від 30.11.2012 року; № 6 від 31.12.2012 року), ) ПАФ "Дністер" повинна була сплатити орендну плату в розмірі 400 000 грн. Проте, вказану заборгованість відповідач погасив лише частково - у розмірі 133 800 грн. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем за договором № 08-08/12 від 08.08.2012 року в розмірі 266 200 грн.

Зважаючи на матеріальний стан ПАФ "Дністер", та щоб не спричиняти подальше накопичення заборгованості, сторони вирішили зменшити розмір орендної плати. Тому, договір був викладений у новій редакції - договір оренди спецтехніки № 14-01/13 від 14.01.2013.

Позивач зазначає, що сторони досягли згоди про те, що фіксована орендна плата за користування орендованим майном встановлюється у розмірі 10 000 грн. за місяць без ПДВ й додатково 200 грн. в місяць без ПДВ за одну мотогодину.

Виходячи з цих умов та наявних в матеріалах справи актів надання послуг № 1 від 31.01.2013 ; № 2 від 28.02.2013; № 3 від 29.03.2013; № 4 від 30.04.2013; № 5 від 31.05.2013; № 6 від 30.06.2013; № 7 від 31.07.2013; № 8 від 30.08.2013, заборгованість відповідача за станом на вересень 2013 року становить 218 800 грн. Разом з тим, відповідач за умовами договору повинен був сплатити передбачену договором і фіксовану плату за кожен місяць користування майном за період з вересня 2013 року по січень 2014 року , а саме 50 000 грн.

За таких обставин, заборгованість відповідача зі сплати орендних платежів за договором № 14-01/13 від 14.01.2013 року становить 268 800 грн. (218 800 грн. + 50 000 грн.).

У зв'язку з невиконанням ПАФ "Дністер" своїх договірних 04.02.2014 ФОП ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАФ "Дністер" про стягнення заборгованості за Договорами оренди спецтехніки № 08-08/12 від 08.08.2012 та № 14-01/13 від 14.01.2013 у розмірі 535 000 грн.

За результатами розгляду господарського спору у справі № 914/378/14 Господарським судом Львівської області 22.10.2014 було винесено рішення про стягнення з ПАФ "Дністер" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 535 000 грн. (266 200 грн. +268 800 грн.).

Рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2014 у справі № 914/378/14 набрало законної сили в результаті його перегляду в апеляційному (постанова від 02.02.2015) та касаційному (постанова від 25.03.2015) порядках.

На виконання вищевказаного рішення, Господарським судом Львівської області 20.02.2015 було видано наказ про примусове виконання рішення.

02.04.2015 року державним виконавцем ВДВС Миколаївського РУЮ Львівської області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного наказу.

Проте, за твердженням позивача, незважаючи на рішення суду та наявність виконавчого провадження, відповідач заборгованість не погасив та продовжує прострочувати виконання грошового зобов'язання, що є підставою для стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

Позивач 15.06.2015 року подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача:

заборгованість за договором № 08-08/12 від 08.08.2012 у розмірі 188 987,34 коп., а саме: інфляційні нарахування - 118 725,20 грн. за період з 2013 року по березень 2015 року; 3% річних - 17 941,14 грн. за період з 2013 року по березень 2015 року, пеню у розмірі 52 321 грн. за період з 01.11.2014 по квітень 2015 року ;

заборгованість за договором № 14-01/13 від 14.01.2013 у розмірі 436 655,41 грн., а саме: інфляційні нарахування - 112 069,60 грн. за період з січня 2014 року по березень 2015 року, 3% річних - 11 753,78 грн. за період з вересня 2013 року по березень 2015 року, пеню у розмірі 52 832,03 грн. за період з 01.11.2014 по квітень 2015, 260 000 грн. - неустойки за прострочення виконання обов'язку щодо повернення орендованого майна за період з квітня 2014 року по квітень 2015 року.

Відповідно до п. 9.1. договору оренди № 08-08/12 від 08.08.2012 та договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013, у випадку прострочення по сплаті орендних платежів за вимогою орендодавця застосовується пеня в розмірі 0,1 від суми боргу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ станом на цей період.

Керуючись ст. 625 ЦК України та п. 9.1. договорів оренди, позивачем було нараховано відповідачу інфляційні нарахування, три відсотки річних та пеню у зазначених вище розмірах.

Відповідно до пп. 3.1. п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі постанова), інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з пп. 4.1. п. 4 вищенаведеної постанови, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пп. 5.1. п. 5 постанови, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Абз. 2, 3 пп. 7.1. п. 7 постанови визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, оскільки рішення суду не виконано, кошти не виплачено - відповідач зобов'язаний виплатити суми інфляційних нарахувань та три проценти річних.

Відповідно до абз. 3 пп. 3.2 п. 3 постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши розрахунок позивача (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.06.2015), та враховуючи, що протягом періодів за які нараховані інфляційні та три проценти річних рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2014 у справі № 914/378/14 не виконувалося, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підставності позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань - 118 725,20 грн. за період з 2013 року по березень 2015 року; 3% річних - 17 941,14 грн. за період з 2013 року по березень 2015 року за договором № 08-08/12 від 08.08.2012 та інфляційних нарахувань в розмірі 112 069,60 грн. за період з січня 2014 року по березень 2015 року, 3% річних - 11 753,78 грн. за період з вересня 2013 року по березень 2015 року за договором № 14-01/13 від 14.01.2013.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача, нарахованої пені в розмірі 52 321 грн. за період з 01.11.2014 по квітень 2015 року та пені в розмірі 52 832,03 грн. за період з 01.11.2014 по квітень 2015, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.10. постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2014 за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення пені за несвоєчасні розрахунки, згідно умов договору оренди спецтехніки № 08-08/12 від 08.08.2012 та договору оренди спецтехніки № 14-01/13 від 14.01.2013 почав свій перебіг 01.02.2013 та закінчився -31.01.2014. Натомість, позивачем заявлена до стягнення пеня в розмірі 52 321 грн., нарахована за період з 01.11.2014 по квітень 2015 року та пеня в розмірі 52 832,03 грн., нарахована за період з 01.11.2014 по квітень 2015.

За таких обставин, зважаючи на заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, ч. 3 ст. 267 ЦК України, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення 260 000 грн. неустойки у вигляді подвійної орендної плати за весь період прострочення виконання обов'язку щодо повернення орендованого майна, суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з тим, що ПАФ "Дністер" не вносила орендну плату за договором 14-01/13 від 14.01.2013 протягом періоду, який перевищував три місяці, 04.03.2014 ФОП ОСОБА_2 надіслав на адресу ПАФ "Дністер" заяву, у якій повідомляв про відмову від договору оренди та просив повернути йому орендоване майно. У цій же заяві ФОП ОСОБА_2 зобов'язувався з'явитися для оформлення акту приймання-передачі орендованого майна за адресою місцезнаходження ПАФ "Дністер".

Зазначена обставина підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком про оплату поштового відправлення № 442 від 04.03.2014. Вищевказана заява була одержана ПАФ "Дністер" 08.03.2014, що підтверджується листом Центру поштового зв'язку № 4 Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" № 08-392 від 21.04.2015.

Проте, за твердженням позивача, незважаючи на прибуття для повернення орендованого майна та оформлення акту-приймання передачі, ФОП ОСОБА_2 було відмовлено у поверненні належного йому бульдозера. Зазначена обставина підтверджується Актом про неповернення майна, що орендується від 11.03.2014.

Частиною 1 статті 782 ЦК України, закріплено право наймодавця відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Згідно з ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За таких обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача 260 00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, нарахованої за період з квітня 2014 по квітень 2015 року є підставною та обґрунтованою.

Стосовно посилань апелянта на те, що предмет договору оренди від 14-01/13 від 14.01.2013 є повернений орендодавцю, що підтверджується актом приймання-передачі (повернення) майна від 12.09.2013 (додаток № 1 до договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013), який підписаний сторонами, та факт підписання якого заперечується позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Для встановлення обґрунтованості доводів кожної із сторін щодо цього ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 р. у справі № 914/1488/15 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. Перед судовим експертом було поставлено наступне запитання : Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 в акті приймання-передачі (повернення) майна від 12 вересня 2013 року, що орендується, до договору оренди № 14-01/13 від 14 січня 2013 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

21 червня 2016 року на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшов висновок № 2345 від 16.06.2016 р. криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 914/1488/15.

Відповідно до висновку № 2345 від 16.06.2016 р. криміналістичної експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2, розташований в графі «Орендодавець: ОСОБА_2.» в акті приймання-передачі (повернення) майна від 12 вересня 2013 року, що орендується до договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Відповідач не довів, що іншою особою є особа, уповноважена позивачем на отримання від відповідача об'єкта оренди станом на 12.09.2013. Тобто, не доведено факт повернення орендованого майна від відповідача до позивача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, оцінюючи висновок експерта в порядку ст. 43 ГПК України, зазначає, що посилання відповідача на акт приймання-передачі (повернення) майна від 12 вересня 2013 року, що орендується до договору оренди № 14-01/13 від 14.01.2013 не може бути прийняте судом як підтвердження факту виконання ним свого договірного зобов'язання щодо повернення орендованого майна.

Стосовно доводів скаржника про безпідставність позовних вимог про стягнення інфляційних та трьох процентів річних, оскільки виконавче провадження по виконанню судового наказу № 914/378/14 від 20.02.2015 є закінченим 22.05.2015 у зв'язку з повною сплатою боржником (відповідачем у справі) суми боргу в розмірі 535 000 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що при розгляді даного господарського спору інфляційні та 3 % річних нараховані позивачем за період з 2013 року по березень 2015 року.

Відповідно до ст. 49 ГПК України сума, яка була сплачена позивачем за проведення судової експертизи відповідно до платіжного доручення № 152 від 23.10.2015 в розмірі 2 380,80 грн. за результатами вирішення господарського спору слід покласти на відповідача.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2016 у справі № 91/1488/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу від 26.02.16 Приватної агрофірми "Дністер", с. Верин, Львівська область залишити без задоволення.

3. Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Стягнути з Приватної агрофірми "Дністер" (81635, Львівська область, Миколаївський район, с. Верин, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ід.номер НОМЕР_1) 2 380,80 грн. витрат на проведення судової експертизи.

5. Місцевому господарському суду видати наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 08.07.2016 р.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Кравчук Н.М.