РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016Справа №905/2803/14-908/5482/14

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Дворченко О.О.

розглянувши справу № 905/2803/14-908/5482/14

за позовом публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод»;

до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»;

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Електросталь»

про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 795/19 від 08.12.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 05.05.2016р.;

від третьої особи: ОСОБА_1, довіреність № 1211/19м від 08.12.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь» про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013р.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.02.2015р. матеріали справи № 905/2803/14-908/5482/14 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14 (суддя Домнічева І.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р., у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2015р. касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14. Справу № 905/2803/14-908/5482/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14 (суддя Цюкало Ю.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016р., у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.06.2016р. касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14. Справу № 905/2803/14-908/5482/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно з розпорядженням Керівника апарату суду від 15.06.2016р. № 04-23/1144, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи, за результатами якого справу № 905/2803/14-908/5482/14 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2016р. справу № 905/2803/14-908/5482/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.07.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2016р. подав суду письмові пояснення.

Присутній у судовому засіданні 14.07.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що пункт 3.4. спірного договору підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки п.3.4. Договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013 року суперечить вимогам ст. 23 Закону України «Про заставу», ст.ст. 32, 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США не могли бути предметом за вказаним договором, оскільки на момент його укладення не належали ПАТ «Донецький металопрокатний завод» на праві власності в силу переходу цього права до ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору строкового банківського вкладу № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року, що зумовлює визнання вказаного пункту спірного договору недійсним.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у письмових поясненнях, обґрунтовуючи тим, що п. 3.4. спірного договору застави не суперечить діючому законодавству, оскільки визначає спосіб звернення стягнення на предмет застави. Твердження позивача, що предметом застави може бути майно, що належить заставодавцю на праві власності або іншому титулі, який надає право відчуження майна не відповідає дійсності. А предметом спірного договору застави виступає не майно, а майнові права на отримання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку.

Виключення спірного пункту договору призведе до неможливості банку реалізації банком отриманого у заставу майнового права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2005р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» (позичальник) та відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (банк) було укладено Кредитний договір №2005-110, права кредитора за яким перейшли до АТ «Дельта Банк» на підставі Договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 19.06.2013р.

19.06.2013р. між публічним акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» (вкладник) та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (банк) укладено Договір строкового банківського вкладу № 11/ДЛ_33ДС/09, згідно з умовами якого позивач, як вкладник передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7310 строком до 20.01.2015 року грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США.

19.06.2013р. між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодержатель) та публічним акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» (заставодавець) укладено Договір застави № 2005-110/22 (далі - Договір або Договір застави), згідно з яким в рахунок забезпечення виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 ., позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року.

Згідно з п. 3.4. Договору застави (з урахуванням положень розділу «Терміни і визначення») у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року, заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку № 7310 у АТ «Дельта банк», МФО 300236 грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ «Електросталь» перед ПАТ «Дельта банк» за Кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року на погашення цієї заборгованості.

Предметом даного позову є вимога позивача визнати недійсним пункт 3.4 договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013р., укладеного між публічним акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 572 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги. Застава має похідний характер від основного (кредитного) зобов'язання та не існує сама по собі, оскільки перебуває у нерозривному правовому зв'язку з основним зобов'язанням.

Відповідно до ч.2 ст. 590 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з п. 1.1 договору застави, предметом застави за ним виступають майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку згідно з договором №11/ДЛ_33ДС/08 від 19.06.2013.

Пунктом 3.4 договору застави передбачено, що у разі набуття підстав для звернення стягнення на права, заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості заставодавця перед заставодержателем за кредитним договором на погашення цієї заборгованості.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про заставу", при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. Обтяжувач зобов'язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. Протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж права, можуть письмово заявити обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, про свій намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок предмета забезпечувального обтяження.

Частиною 2 ст. 33 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що у разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком у порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов'язаний повернути надлишок боржнику.

Згідно з п. 26.2 ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо).

Суд вважає помилковим твердження відповідача, що спірним пунктом договору застави сторони визначили спосіб звернення стягнення на предмет застави - шляхом переведення на банк права вимоги, що належить заставодавцю за договором банківського вкладу, оскільки відповідач не врахував положень ст. ст. 512-514, 516, 517 ЦК України.

За умовами спірного договору застави предметом застави є майнові права, а не гроші, тоді як відповідно до ст. 23 Закону України "Про заставу" та ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Тобто, при заставі майнових прав, законом визначені особливості саме цього предмету застави при задоволенні забезпеченої обтяженням вимоги.

Крім того, відступлення права вимоги, тобто передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином, є однією з передбачених статтею 512 Цивільного кодексу України підстав заміни кредитора у зобов'язанні.

Статтею 513 Цивільного кодексу передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ст. 517 ЦК України).

Згідно з п. 3.4. Договору застави (з урахуванням положень розділу «Терміни і визначення»), у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року, заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку № 7310 у АТ «Дельта банк», МФО 300236 грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ «Електросталь» перед ПАТ «Дельта банк» за Кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року на погашення цієї заборгованості.

Разом з тим, враховуючи положення ст. ст. 512-514, 516, 517 Цивільного кодексу України та ст. 23 Закону України "Про заставу", та ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" суд встановив невідповідність умов п.3.4 Договору застави зазначеним нормам законодавства, оскільки умови п.3.4 договору не передбачає домовленість сторін щодо уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права шляхом переведення на банк права вимоги, що належить позивачу за договором банківського вкладу.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним пункту 3.4. договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013р., укладений між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та публічним акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод».

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ) на користь публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» (83009, м. Донецьк, вул. Новоросійська, 13; ) 1218 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви, 1948 грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційних скарг, 2314 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд касаційних скарг. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 19.07.2016р.

Суддя А.І. Привалов