КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа№ 910/1410/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року

у справі № 910/1410/16 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управлянні промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт»

про стягнення 632 127, 01 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Рагуліна О.В., довіреність б/н від 10.12.2015 року

від відповідача: Удовіченко А.Г., довіреність №1 від 16.03.2016 року

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» (відповідач у справі) про стягнення за договором підряду №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року 652 315,34 грн, з яких: 495 920,00 грн збитків, 97 895,34 грн пені, 39 000, 00 грн штрафу та 19500,00 грн неустойки (а.с. 7-10).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо належного виконання узгодженого сторонами обсягу робіт, що на думку позивача, є підставою для покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» відповідальності, передбаченої договором підряду №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року та договором про неустойку №ЦУПП-02/0012/14/НУ від 28.10.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року (з урахування заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 76 316, 84 грн пені, 33248, 56 грн штрафу, 19500,00 грн неустойки, 1935,98 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 190-195).

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт», подав апеляційну скаргу № 64 від 26.04.2016 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року в частині стягнення з відповідача пені, штрафу та неустойки. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року просить залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що позивачем не доведено, а судом не повно досліджено обставин надання позивачем заявки на виконання робіт згідно умов договору підряду №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року, без надання якої у відповідача були відсутні підстави приступати до виконання замовлених робіт. Апелянт зазначає, що позивачем було замовлено саме той обсяг робіт, який був фактично виконаний ТОВ «НВП «Техно-Конслат» та оплачений позивачем у розмірі 57 514,38 грн, оскільки подальше виконання робіт було зупинено саме з ініціативи замовника - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управління промисловістю». З огляду на зазначене, відповідач стверджує про відсутність з його боку порушення договірних зобов'язань та відповідно відсутність підстав для покладення на нього відповідальності, про яку заявлено у позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року №910/1410/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Жук Г.А., суддів: Мальченко А.О., Сухового В.Г. та призначено розгляд справи на 22.06.2016 року.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. у відпустці, Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.06.2016 року справу №910/1410/16 передано до розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді - Жук Г.А., суддів: Мальченко А.О., Дикунської С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 року справу №910/1410/16 прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів.

У судовому засіданні 21.06.2016 року Київським апеляційним господарським судом відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 06.07.2016 року.

У судовому засіданні 06.07.2016 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року в частині стягнення з відповідача пені, штрафу та неустойки. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року просить залишити без змін.

Представник позивача у справі у судовому засіданні 06.07.2016 року заперечив проти доводів апелянта, просив рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі №910/1410/16 залишити без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

28.10.2014 року Державним підприємством «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» (замовник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» (виконавець за договором, відповідач у справі) укладено договір підряду ЦУПП-02/0012/14 (а.с. 14-18), предметом якого згідно п. 1.1. є роботи по подрібненню каменю негабаритного з подальшим навантаженням.

Відповідно до п.1.2. договору виконавець зобов'язався протягом дії договору власними силами та власними засобами згідно заявки замовника виконати роботи на Бехівському кар'єроуправлінні, що є відокремленим структурним підрозділом ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України», в об'ємі відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1) до даного договору, а замовник -прийняти та оплатити такі роботи.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що роботами за договором є подрібнення каменю негабаритного з подальшим навантаженням у транспорт замовника. Обсяги виконуваних за цим договором робіт складають 14000 м.куб. каменю негабаритного у щільному тілі.

Згідно з пунктами 1.4-1.5. договору обсяги закупівлі робіт, що виконується відповідно до цього договору, можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків замовника. Замовник залишає за собою право корегувати об'єми робіт, які виконуються, в залежності від потреб підприємства.

Сума договору становить 390000,00 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 65 000,00 грн. (п. 3.1 договору).

Як визначено у п. 4.1. договору остаточний фінансовий взаєморозрахунок сторони здійснюють після підписання загального акту звірки, який складається і підписується сторонами після виконання робіт в кількості та за цінами відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1) цього договору. Перебіг строку оплати виконаних робіт починається після сплину 30 банківських днів з моменту, вказаного у попередньому реченні. Замовник залишає за собою право здійснювати часткову оплату виконаних робіт до настання такого моменту.

Згідно з п. 5.1 договору виконавець зобов'язується виконати роботи протягом дії договору відповідно до заявок уповноваженої особи замовника, але не менш, ніж 7,00 тис.м.куб. у щільному тілі за місяць.

Сторонами у п. 5.4 договору погоджено, що об'єм виконаних робіт визначається інструментальним методом маркшейдерською службою кар'єроуправління, про що складається Акт здачі-приймання виконаних робіт, який підписується комісійно уповноваженими представниками сторін. Даний Акт є основою для проведення взаєморозрахунків. Підписання Актів здачі-приймання виконаних робіт один раз на місяць є обов'язковим.

Строк виконання робіт - протягом 2014 року. Виконавець зобов'язався виконати роботи на протязі дії договору відповідно до заявок уповноваженої особи замовника. Строк початку виконання робіт - протягом 5 календарних днів з моменту подачі заявки уповноваженої особи замовника (пункти 5.5 та 5.6 договору).

Згідно з п. 6.2.3 договору замовник має право в односторонньому порядку зменшувати обсяг закупівлі робіт та ціну цього договору залежно від реального фінансування видатків, письмово повідомивши про це виконавця за 10 днів.

Договір відповідно до п. 9.1. набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014 року.

Місцевим господарським судом досліджено, що у 2015 році Кабінетом Міністрів України прийнято рішення (постанова № 200 від 25.05.2015) про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, у тому числі і на базі Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» (додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25.05.2015), які реорганізуються шляхом їх злиття.

Статутний капітал Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» сформовано шляхом внесення до нього майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, у тому числі і майна Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України».

Отже, внаслідок вказаної реорганізації, в силу ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, права та обов'язки за договором перейшли до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З системного аналізу укладеного між сторонами договору, судом встановлено, що за своєю правовою природою даний договір є договором підряду.

Згідно ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Договір підряду відноситься до оплатних, двосторонніх договорів, який вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами (тобто є консенсуальним договором).

Згідно з ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Пунктом першим статті 193 ГК України та статтею 526 ЦК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Спір у даній справі за виник у зв'язку із тим, що на думку позивача, відповідач не виконав узгоджені договором роботи після отримання заявки позивача, що свідчить про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «Техно-Конслат» як строків виконання робіт, так і їх обсягу, у зв'язку з чим позивачем заявлено до стягнення штрафні санкції та збитки, які зазнало Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр управлянні промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв'язку із недоотриманим обсягом робіт.

Порушенням зобов'язання, в розумінні ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Приписами статей 216 - 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У п. 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання робіт виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5% вартості невиконаних робіт за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачується штраф у розмірі 10% вказаної вартості.

Як свідчать матеріали справи 28.10.2014 року сторонами також підписано договір про неустойку №ЦУПП-02/0012/14НУ, згідно п.1 якого у разі порушення своїх зобов'язань за договором підряду №ЦУПП-02/0012/14 виконавець зобов'язується сплатити замовнику, крім санкцій передбачених договором, 19500,00 грн.

На підставі вищезазначеного ,позивачем заявлено до стягнення 83 458,45 грн пені, 33 248,56 грн штрафу та 19 500,00 грн неустойки.

Оскільки позивач посилається на те, що спір у справі виник у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань, колегія суддів вважає за необхідне для вирішення спору дослідити питання щодо обсягу замовлених робіт, які підлягали виконанню, визначення строку їх виконання та початку перебігу даного строку, дослідити обставини реального та належного виконання відповідачем договірних зобов'язань.

Як вбачається із п. 1.3 договору предметом договору є виконання робіт із подрібнення каменю негабаритного в обсязі 14000 м.куб. з подальшим навантаженням у транспорт замовника на загальну уму 390 000,00 грн.

Договором визначено строк виконання робіт - протягом 2014 року (п. 5.5. договору) та початок їх виконання - 5 днів з моменту виставлення заявки (п. 5.6 договору).

Тобто, згідно умов договору виконання відповідачем свого обов'язку щодо подрібнення каменю на Бехівському кар'єроуправлінні було обумовлено зустрічними діями Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України», як замовника таких робіт, щодо подання відповідної заявки (заявок) та її отримання відповідачем, як виконавцем. Тобто заявка є тим документом, з видачею якої безпосередньо пов'язане виконання відповідачем свого обов'язоку.

Місцевий господарський суд приймаючи рішення у справі визнав доведеними доводи позивача щодо направлення керівником Бехівського кар'єроуправлінням (з використанням послуг «Нова пошта») 12.12.2014 року відповідачу заявки з подрібнення каменю об'ємом 14000 куб. м. на загальну суму 390 000,00 грн; отримання такої заявки відповідачем; часткового виконання відповідачем робіт та їх оплати на суму 57514,38 грн, та відповідно доведеним існування підстав для покладення на ТОВ «НВП «Техно-Консалт» штрафних санкцій. Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з наступних підстав.

Відповідно до договору підряду виконання робіт здійснюється саме на підставі заявки замовника, яким відповідно до преамбули договору - є Державне підприємство «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України».

Однак, як вбачається із представленої позивачем заявки від 19.11.2014 року (а.с. 23) її підписано директором Бехівського кар'єроуправління, при цьому у договорі не міститься жодного припису, що така заявка може подаватись директором Бехівського кар'єроуправління чи директором іншого структурного підрозділу позивача, не додано жодного документа, який би засвідчував повноваження директора структурного підрозділу діяти від імені позивача та звертатись безпосередньо до контрагентів Державного підприємства «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» з вимогами про виконання договірних зобов'язань, в той час як пунктами 1.2, 5.1, 5.3 договору чітко визначено, що така заявка видається саме уповноваженою особою замовника.

Крім того, колегією суддів досліджено, що договором не було визначено порядку надання заявок на виконання робіт. Однак, враховуючи те, що предметом спору є саме невиконання відповідачем у визначений строк робіт, строк виконання яких пов'язаний саме із отриманням відповідної заявки, то суд апеляційної інстанції зазначає, що встановленню підлягають обставини щодо виставлення замовником заявки у відповідності до договору підряду та її отримання відповідачем.

Як зазначає позивач, він 19.11.2014 року електронною поштою направив ТОВ «НВП «Техно-Консалт» заявку, однак жодних доказів такого направлення матеріали справи не містять. Оскільки відповідач не приступив до виконання договору, за доводами позивача, ним повторно була надіслана заявка від 19.11.2014 року №1020 (а.с. 23) шляхом відправлення заявки Новою Поштою, на підтвердження чого ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» додає Експрес-накладну №9552 від 12.12.2014 року (а.с. 22). Дослідивши надані докази, суд апеляційної інстанції не приймає зазначені документи в якості доказів, що підтверджують факт направлення позивачем заявки від 19.11.2014 року №1020, оскільки експрес-накладна оформлена 12.12.2014 року. Крім того, у відповідній графі поштової накладної «Опис відправлення» міститься відмітка лише, що відправлялись «Документи» без деталізації, без будь-яких ідентифікуючих даних, що могли б підтверджувати направлення саме заявки від 19.11.2014 року №1020.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що позивач до матеріалів справи надав копії журналу реєстрації вихідної кореспонденції Бехівського кар'єроуправління (а.с. 182-185). Витяг із журналу наданий за період його ведення з 11.12.2014 року по 30.12.2014 року. У позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на повторне направлення ним заявки на адресу відповідача 12.12.2014 року, однак в журналі реєстрації Бехівського кар'єроуправління відсутня відмітка про відправлення 12.12.2014 року будь-якої кореспонденції, в тому числі і тої, яка направлялась цього дня ТОВ «НВП «Техно-Консалт».

Отже, подані позивачем документи: заявка №1020 від 19.11.2014 року, підписана директором кар'єроуправління без визначення його повноважень на підписання таких заявок в межах спірного договору, та експрес накладна №9552 від 12.12.2014 року не є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт належного оформлення заявки від імені позивача на проведення робіт, її відправлення та отримання відповідачем у грудні 2014 року.

З огляду на вищевстановлені обставини, колегія суддів вважає доводи позивача про направлення 12.12.2014 року заявки на виконання робіт в межах договору підряду №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. А тому висновок місцевого господарського суду про те, що до 18.12.2014 року (на протязі 5 днів з моменту отримання заявки згідно 5.6. договору) відповідач повинен був розпочати виконання робіт є необґрунтованим.

Також, апеляційний господарський суд вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про часткове виконання ТОВ «НВП «Техно-Консалт» робіт за договором №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року на суму 57 514,38 грн, посилаючись при цьому на проведену позивачем оплату та підписаний сторонами Акт звірки взаєморозрахунків станом на 03.03.2016 року.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватись перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Колегія суддів критично оцінює доводи сторін щодо виконання відповідачем на підставі договору №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року робіт на суму 57 514,38 грн, оскільки на підтвердження виконання даних робіт сторонами надано банківську виписку (а.с. 79) про оплату зазначених робіт та Акт звірки взаємних розрахунків станом на 03.03.2016 року (а.с. 142-143). З поданих документів вбачається, що 23.02.2015 року позивачем у справі на користь відповідача перераховано грошові кошти в сумі 57 514,38 грн «за роботи по подрібленню каменю, згідно договору №ЦУПП-02/0012/14 від 25.12.2014 року» (як зазначено в призначені платежу). Саме щодо виконання договору ЦУПП-02/0012/14 від 25.12.2014 року сторонами був підписаний і Акт звірки взаєморозрахунків, однак договір, виконання якого є предметом розгляду даної справи укладений сторонами 28.10.2014 року, а не 25.12.2014 року.

Доказів зарахування сплачених коштів саме в оплату робіт за договором ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року сторонами не надано, доказів проведення робіт за спірним договором саме на сплачену суму матеріали справи також не містять: ні Актів виконаних робіт, ні Актів звірки на зазначену суму складання, яких передбачено пунктами 4.1., 5.4, 6.1.4 договору, сторонами не надано.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що при проведенні робіт за рахунок бюджетних коштів та коштів підприємств, установ і організацій державної власності обов'язковому застосуванню підлягають типові форми первинних облікових документів у будівництві «Акт приймання виконаних будівельних робіт» (типова форма № КБ-2в) та «Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» (типова форма « КБ-3), затверджені наказом Мінрегіонбуду від 4 грудня 2009 року №554. Враховуючи, що замовником робіт за спірним договором є державне підприємство, то саме вищезазначені первинні документи можуть бути належними доказами на підтвердження проведених відповідачем та прийнятих позивачем робіт за договором, однак такі Акти ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду надані не були. Відтак апеляційний господарський суд вважає недоведеними обставини щодо виконання ТОВ «НВП «Техно-Консалт» підрядних робіт за спірним договором підряду від 28.10.2014 року на суму 57 514,38 грн, оскільки такі обставин не підтверджені належними первинними документами.

Окрім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги, що як представниками сторін, так і поданими ними документами підтверджується існування між сторонами також інших договірних відносин.

При цьому, колегія суддів вважає правомірним відхилення місцевим господарським судом доводів відповідача про призупинення за ініціативою позивача виконання робіт за спірним договором, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, лист, на який посилається ТОВ «НВП «Техно-Консалт», від 22.12.2014 року (а.с. 174) було йому надіслано на електронну адресу. Однак ні договором, ні іншими документами сторонами не передбачено можливість направлення одна одній кореспонденції шляхом електронного зв'язку, узгодження сторонами власних електронних адрес чи відповідальних осіб на отримання листів шляхом електронного зв'язку. Не підтверджує даний факт також копія наданого відповідачем скріншоту з електронної адреси, відповідно до якого від Бехівського кар'єроуправління з електронної адреси . надсилалась на електронну адресу кореспонденція тільки 16.03.2016, в той час як сам лист датований 22.12.2014 року.

Таким чином, дослідивши в сукупності надані сторонами документи та враховуючи існування між ними також інших договорів, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б однозначно підтверджували надання відповідачу заявки на виконання робіт по договору від 28.10.2014 року, її отримання відповідачем, не доведено факту виконання (в тому числі і його частково виконання) робіт саме по договору №ЦУПП-02/0012/14 від 28.10.2014 року, оскільки відсутні Акти виконаних робіт, довідки про їх вартість, а проведена оплата, на яку посилаються сторони, та Акт взаємозвірки були здійснені на підставі іншого договору від 25.12.2014 року. Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного та достовірного доказу, який свідчив би про виконання спірного договору з боку будь-якої сторони.

Згідно приписів ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обігу, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч. 4 ст. 612 ЦК України).

Оскільки умовами укладеного договору підряду виконання відповідачем свого обов'язку (в тому числі і строк їх виконання) обумовлено саме виконанням позивачем свого обов'язку щодо надання відповідної заявки, то відсутність доказів надання останньої свідчить про прострочення позивачем, як кредитором у зобов'язанні, свого обов'язку, до виконання якого у відповідача відповідно не настав обов'язок та строк для виконання замовлених робіт.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність факту порушення ТОВ «НВП «Техно-Консалт» своїх договірних зобов'язань, а відтак про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності, передбаченої умовами договору, у вигляді стягнення штрафу, пені та неустойки. З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає безпідставним задоволення позовних вимог в цій частині та дійшов висновку про прийняття нового рішення про відмову у стягненні 83 458,45 грн пені, 33 248,56 грн штрафу та 19 500,00 грн неустойки.

Щодо позовної про стягнення з відповідача 495 920,00 грн збитків, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про необґрунтованість даних вимог з огляду на наступне.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За загальним правилом застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Слід зазначити, що протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, порушує імперативні норми права та тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи (тобто спричиняє шкоду). Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком винною поведінки заподіювача шкоди.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки для виникнення деліктної відповідальності їх наявність вимагається в усіх випадках, якщо інше не передбачено законом тобто не визначено спеціальних умов відповідальності.

Однак, як зазначено вище, матеріалами справи спростовується порушення ТОВ «НВП «Техно-Консалт» своїх договірних зобов'язань, а відтак не підтверджується причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та збитками, які просить стягнути позивач.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення збитків, однак, колегія суддів вважає помилковим задоволення позовних вимог в частині стягнення 76 316,84грн пені, 33 248,56 грн штрафу та 19 500,00 грн неустойки з підстав відсутності порушення зобов'язань з боку відповідача, а тому відмовляє у позові в цій частині.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання позову та перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на позивача (Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр управлянні промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»).

При цьому, колегія суддів зазначає, що частиною 1 ст. 4, підпунктом 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», що набрав законної сили 01.09.2015 року) встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір підлягає сплаті у розмірі 1,5% від ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Враховуючи зазначене та ціну позову з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом, - 632 127,01 грн, за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду з урахуванням ставки судового збору 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, судовий збір підлягав сплаті у розмірі 10 430,10 грн (632 127,01*1,5/100=9481,91 грн*110/100), однак, як вбачається з платіжного доручення №3167 від 20.04.2016 року при поданні апеляційної скарги апелянт сплатив 10 765,00, тобто сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено Законом.

Оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», надмірно сплачений судовий збір підлягає поверненню виключно за клопотанням особи, яка його сплати, то відповідно, враховуючи відсутність такого клопотання апелянта, питання щодо повернення Товариству зобмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» 334,90 грн надмірно сплаченого судового збору може бути вирішено апеляційним господарським судом лише після подання клопотання відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 2 ч.1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі №910/1410/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 року у справі №910/1410/16 в частині задоволення позову скасувати, прийняти нове рішення:

«В позові відмовити повністю».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр управлянні промисловістю» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техно-Консалт» (02094, м. Київ, вул. Лебедєва, 6 літера А, код ЄДРОПУ 33542963) 10 430 (десять тисяч чотириста тридцять) грн 10 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

5. Справу №910/1410/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко