ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа № 911/1438/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»

про стягнення 17658,64 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 14-138 від 13.05.2014 року)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 20-01/01 від 20.01.2016 року)

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про стягнення 17658,64 грн.

Провадження у справі № 911/1438/16 порушено ухвалою від 26.04.2016 року та призначено справу до розгляду на 23.05.2016 року.

В судовому засіданні 23.05.2016 року відповідачем подано відзив на позов, у звязку з чим, в судовому засіданні 23.05.2016 року оголошувалась перерва до 15.06.2016 року.

В судовому засіданні 15.06.2016 року оголошувалась перерва до 23.06.2016 року.

В судовому засіданні 23.06.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, господарський суд,

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач, Продавець) та Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (відповідач, Покупець) був укладений Договір №14-27-ПР купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору Продавець зобов'язався поставити Покупцеві імпортований природний газ, виключно для власних потреб, а Покупець зобовязався прийняти та оплачувати газ на умовах цього Договору.

На виконання п. 1.1 Договору позивач поставив протягом січня - грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 10 384 658,38 грн., що підтверджуються актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 року б/н за січень на суму 2 782 100,78 грн.; від 28.02.2014 року б/н за лютий на суму 4 235 696,93 грн.; від 31.03.2014 року б/н за березень на суму 3 141 134,00 грн.; від 30.04.2014 року б/н за квітень на суму 36 408,28 грн.; від 31.12.2014 року б/н за грудень на суму 189 318,39 грн.

Таким чином позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 10 384 658,38 грн., що відповідачем не заперечено та не спростовано.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства, спожитий природний газ своєчасно та в повному обсязі не оплатив, станом на 10.11.2015 року Покупцем сплачено суму основного боргу, але розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушення п. 6.1. Договору.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. умов цього Договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити Продавцю крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення платежу понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Пунктом 9.3. Договору встановлено, що строк у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у пять років.

У звязку з простроченнями оплати природного газу, що наведено в розрахунку позову, позивач просить стягнути з відповідача 4 074,68 грн. пені, також, по періодах, в яких заборгованість існувала понад 30 днів, позивачем нараховано штраф в розмірі 7%, що складає 44,42 грн.

Частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з чим, позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 13 053,17 грн. та 3% річних в сумі 486,37 грн.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач у відзиві проти позову заперечував, зазначив, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У звязку з чим, відповідач стверджує, що визначені ст. 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Також, в обґрунтування заперечень щодо недопущення подвійної відповідальності, відповідач посилається на позицію Верховного Суду України в постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, згідно з якою Верховний Суд України висловився щодо недопустимості одночасного застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення.

При цьому, відповідач зазначає, що саме вимога про стягнення пені в сумі 4 074,68 грн. не підлягає задоволенню.

Також, відповідач зазначив, що на момент поставки газу 31.12.2014 року на суму 189318,39 грн., ДП «Укрспирт» здійснило переплату за минулий період у розмірі 10 576,7 грн. Отже сума заборгованості становила 178741,69 грн. і саме з цієї суми мають розраховуватись штрафні санкції.

Відповідач у відзиві також заперечував нарахування інфляційних за період лютий - березень, оскільки 05.02.2015 року майже вся сума заборгованості була погашена.

Враховуючи заперечення відповідача, суд зазначає, що як визначено в п. 4 ОСОБА_3 господарського суду від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 N 42/252, від 09.04.2012 N 20/246-08 під час перегляду господарських справ.

Також, п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено про можливість застосування штрафу поряд з пенею і в такому разі не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Також, як вбачається з постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, на яку посилається відповідач, така постанова прийнята за наслідками касаційного перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва, тобто у спорі, який виник з цивільних (кредитних) відносин за участю громадян, які не є субєктами підприємницької діяльності.

Як передбачено ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що спір у справі № 911/1438/16 виник з господарських відносин, і з огляду на норми Господарського кодексу України в тому числі і згідно правової позиції Верховного Суду України з застосування норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України (в постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 N 42/252, від 09.04.2012 N 20/246-08), в господарських відносинах допускається стягнення і пені і штрафу.

Крім того, учасником спірних відносин є відповідач, який є державним підприємством, відповідно, належить до державного сектора економіки.

Згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, умови Договору про стягнення з відповідача пені та штрафу, в тому числі одночасного стягнення, цілком відповідають ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Щодо посилання відповідача на факт переплати за минулий період, суд зазначає, що відповідачем не надано відповідних доказів чи контррозрахунку основної заборгованості. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, в ньому відображено всі нарахування та здійснені відповідачем проплати, виходячи з яких проводились нарахування штрафних санкцій.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, судом встановлено помилки в періодах нарахування пені та річних, а саме, включення днів сплати в періоди заборгованості.

Згідно з п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що позивачем неправомірно включено до періодів прострочення дні часткової сплати відповідачем заборгованості. У звязку з чим, судом, здійснено правильний розрахунок в межах заявлених позовних вимог, за яким з відповідача підлягає стягненню 3868,08 грн. пені та 460,80 грн. 3% річних.

Як встановлено судом, стягнення штрафу за порушення строків оплати природного газу понад 30 днів не суперечить чинному законодавству, тому вимога про стягнення штрафу, який згідно розрахунку позивача нарахований на заборгованості, які існували протягом 30 днів, підлягає задоволенню в заявленому в позові розмірі 44,42 грн.

Як визначено п. 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів існування переплати і в розрахунку позивача інфляційні нараховані на фактично існуючі суми боргу (з врахуванням в тому числі переплати на яку посилається відповідач, однак з січня 2015 року, а не грудня 2014 року), інфляційні підлягають стягненню в заявленому в позові розмірі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 3868,08 грн. пені, 460,80 грн. 3% річних, 44.42 грн. штрафу та 13053,17 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул Гагаріна, 16, код 37199618) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул ОСОБА_4, 6, код 20077720) 3868,08 грн. пені, 460,80 грн. 3% річних, 44.42 грн. штрафу, 13053,17 грн. інфляційних та 1359,88 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 11.07.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін