РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016Справа № 910/10313/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гутянський елеватор" (далі - Елеватор) до Аграрного фонду (далі - Фонд) про стягнення 97 898,76 грн.,

за участі представників:

позивача: Минця В.І., за довіреністю від 24 травня 2016 року № 17,

відповідача: Підтинної О.І., за довіреністю від 16 травня 2016 року № 562,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2016 року Елеватор звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та Фондом 19 травня 2011 року було укладено договір складського зберігання зерна № 223/11 від 19 травня 2011 року (далі - договір). За умовами укладеного між сторонами правочину позивачем у період з жовтня 2015 року по березень 2016 року було надано відповідачу послуги зі складського зберігання зерна. Оскільки Фонд взяте на себе за вказаним договором зобов'язання з оплати наданих послуг не виконав, заборгувавши таким чином позивачу 97 898,76 грн., останній, посилаючись на статтю 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 7 червня 2016 року порушено провадження у справі № 910/10313/16 та призначено її розгляд на 7 липня 2016 року.

Під час судового засідання 7 липня 2016 року представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові.

Представник відповідача у даному судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, однак зауважив, що Фонд позбавлений можливості здійснювати платежі за послуги зберігання, у зв'язку з тим, що платіжні доручення для оплати не приймаються Державною казначейською службою України. Аналогічні доводи викладені відповідачем у відзиві, поданому 4 липня 2016 року через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2011 року між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого Фонд зобов'язався передати на зберігання позивачу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на картку відповідача і засвідчується відповідними складськими документами, а Елеватор зобов'язався прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим правочином умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві (відповідачу) або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цією угодою та законодавством.

Відповідно до пункту 3.1.5 договору зерновий склад (позивач) зобов'язався видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Згідно з пунктом 3.1.6 укладеного правочину Елеватор зобов'язався зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі.

Пунктом 3.3.2 правочину сторони погодили, що Фонд зобов'язаний був відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4 цього договору.

Згідно з пунктом 4.1 угоди розрахунки відшкодування витрат по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню складу має бути здійснено відповідачем за рахунок бюджетних коштів.

Пунктом 4.3 договору сторони погодили, що розмір відшкодування витрат (разом з ПДВ) за зберігання зерновим складом зерна (за 1 тонну за 30 календарних днів) становить 17,50 грн.

Відповідно до п. 4.4 правочину Фонд зобов'язався відшкодовувати витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання позивачу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Ціна договору на 2013 рік становить 456 066,31 грн. (пункт 4.7. правочину у редакції додаткового договору № 3 від 31 грудня 2012 року).

Відповідно до пункту 7.1 договору строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги відповідачем.

Елеватор зобов'язався зберігати зерно, придбане за кошти державного бюджету, до пред'явлення поклажодавцем вимоги про його повернення (пункт 7.3 договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочини за своєю правовою природою є договором складського зберігання.

У відповідності до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення ЦК України.

Згідно з частиною 1 статтею 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до частини 1 статті 961 ЦК України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Судом встановлено, що позивачем було прийнято на зберігання від Аграрного фонду зерно, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями № 90 від 20 липня 2011 року (про прийняття на зберігання пшениці 3 класу групи А, урожаю 2010 року, вагою 436 кг), № 6 від 30 серпня 2012 року (про прийняття на зберігання жита 3 класу, урожаю 2012 року, вагою 700000 кг) та № 655 від 2 грудня 2011 року (про прийняття на зберігання жита 3 класу, урожаю 2011 року, вагою 231933 кг).

Відповідно до пункту 24 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Згідно зі статтею 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна. Якщо строк зберігання зерна договором складського зберігання зерна не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно до подання поклажодавцем вимоги про його повернення (частини 1 та 2 статті 27 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні").

Судом встановлено, що за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року Елеватором були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 97 898,76 грн. (виходячи із ваги зерна, яке зберігається за вказаними складськими квитанціями, та тарифу зберігання - 17,50 грн. за 30 календарних днів, який визначено пунктом 4.3 договору), у зв'язку з чим позивачем були складені розрахунки обсягів коштів за зберігання та акти виконаних робіт до укладеного правочину за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року (належним чином засвідчені копії розрахунків та актів наявні в матеріалах справи).

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

З огляду на те, що умовами договору сторони не визначили строки оплати Фондом наданих позивачем послуг зі зберігання, 7 квітня 2016 року позивач направив відповідачу вимогу про оплату послуг за договором складського зберігання № 07-04/1/юр (копія опису вкладення у цінний лист, який підтверджує фактичне направлення вимоги, долучений представником позивача до матеріалів справи) разом із розрахунками обсягів коштів за зберігання та актами виконаних робіт за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року на загальну суму 97 898,76 грн. та просив відповідача протягом семи днів з дня отримання вимоги сплатити вказану грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному сайті Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень) за ідентифікатором внутрішнього поштового відправлення 731 вбачається, що вказане поштове відправлення було вручене представнику відповідача за довіреністю 14 квітня 2016 року (витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" долучений судом до матеріалів справи).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що на дату звернення позивача з даним позовом до суду (3 червня 2016 року) строк оплати відповідачем наданих позивачем послуг із складського зберігання зерна є таким, що настав.

При цьому, непідписання відповідачем актів виконаних робіт не впливає на настання строку оплати, оскільки обов'язок відповідача оплатити надані позивачем послуги зі складського зберігання зерна виникає незалежно від факту підписання ним акту, а в зв'язку з фактом надання вказаних послуг позивачем після закінчення семиденного строку, визначеного частиною 2 статті 530 ЦК України.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Крім того, суд відхиляє доводи Фонду щодо відсутності можливості розрахуватися по зобов'язанням в загальному порядку, оскільки, зокрема, відсутній правовий механізм врегулювання питання взаєморозрахунку за договорами, які були укладені до 20 квітня 2014 року (після набрання чинності Законом України "Про здійснення державних закупівель"), з підстав того, що це не є обставиною, яка звільняє відповідача від виконання договірних зобов'язань.

Згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Наявність та обсяг заборгованості Фонду за договором складського зберігання зерна № 223/11 від 19 травня 2011 року за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року у загальному розмірі 97 898,76 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення 97 898,76 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Аграрного фонду (01001, місто Київ, вулиця Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 33642855) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Гутянський елеватор" (36029, місто Полтава, площа Павленківська, будинок 24, ідентифікаційний код 31834605) грошові кошти в розмірі 97 898 (дев'яносто сім тисяч вісімсот дев'яносто вісім) грн. 76 коп., а також 1 468 (одну тисячу чотириста шістдесят вісім) грн. 48 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12 липня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко