КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2016 р. Справа№ 910/31348/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від апелянта - Львівської обласної державної адміністрації - Буряк Я.Я., представник за довіреністю №5/34-753/0/2-16-2 від 02.02.2016р.;

від позивача - Посікіра Р.Р., представник за довіреністю №б/н від 01.01.2016р.;

від відповідача - Кучерявий Д.В., представник за довіреністю, №02-36/3198 від 18.12.2015р.;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації на рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі №910/31348/15 (суддя Сівакова В.В.) за позовом Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним договору № 2038 від 29.08.2008 та вилучення інформації та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Львівської обласної державної адміністрації до Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" та публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним договору № 2038 від 29.08.2008.

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-польське підприємство товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про:

- визнання недійсним іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І. від 29.08.2008 за № 2038 із наступними змінами та доповненнями до нього;

- вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи про іпотеку та заборону на відчуження нежитлових приміщень загальною площею 128,2 кв. м., вказані в технічній документації під цифрами: від " 39-1" по " 59-7" включно, розташовані у будинку № 1/3 (один/три) на проспекті свободи у м. Львові, що належать позивачу на праві приватної власності на підставі договору № 1 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщання) шляхом викупу, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Попович Г.І. 04.12.1998 за № 6301.

Згодом, Львівська обласна державна адміністрація звернулась до господарського суду із заявою про вступ до участі у справі як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та позовною заявою до Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" та публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним іпотечного договору від 29.08.2008 за № 2038 із наступними змінами та доповненнями.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2016 у справі №910/31348/15 Львівську обласну державну адміністрацію допущено до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та прийнято до розгляду позовну заяву Львівської обласної державної адміністрації.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі №910/31348/15 у задоволенні позовів Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" та Львівської обласної державної адміністрації відмовлено повністю.

Так, відмова у задоволені вимог позивача мотивована судом відсутністю порушення прав та охоронюваних законом інтересів Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро" укладенням оскаржуваного договору.

Відмова у задоволені вимог Львівської обласної державної адміністрації мотивована тим, що неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на укладення іпотечного договору не може бути підставою для визнання його недійсним.

Крім цього, суд в рішенні дійшов висновку про те, що нежитлові приміщення загальною площею 128,2 кв. м., позначені в технічній документації під цифрами: від "59-1" по "59-7" включно, розташовані у будинку № 1/3 на просп. Свободи у м. Львові, не набули статусу пам'ятки.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Львівська обласна державна адміністрація звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі №910/31348/15 скасувати та прийняти нове, яким її вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає про те, що оскільки передане в іпотеку майно є об'єктом культурної спадщини, іпотечний договір підлягає визнанню недійсним через неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на його укладення.

Представники позивача та апелянта у справі в судовому засіданні 11.07.2016 надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа правом на участь представника в судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою в даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (кредитор) та Спільним українсько-польським підприємством товариством з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс кінотеатр "Дніпро" (позичальник) 28.08.2008 було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 600/03.3-163.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, далі - кредит.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором між сторонами 29.08.2008 було укладено іпотечний договір.

Згідно з п. 1.1 іпотечного договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку наступне нерухоме майно:

- нежитлові приміщення № 29 загальною площею 623,1 кв. м., розташовані на першому поверсі будинку і вказані в технічній документації під цифрами: від "29-1" по " 29-22" включно, розташовані на другому поверсі будинку і вказані в технічній документації під цифрами: від "29-23" по "29-30" включно, які знаходяться за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 5 (предмет іпотеки-1);

- нежитлові приміщення загальною площею 128,2 кв. м., позначені в технічній документації під цифрами: від "59-1" по "59-7" включно, розташовані у будинку № 1/3 на просп. Свободи у м. Львові (предмет іпотеки-2);

- квартиру № 6-а в будинку № 3 на просп. Свободи у м. Львові, яка складається з двох кімнат житловою площею 28,0 кв. м. та кухні, загальна площа квартири 48,9 кв. м. (предмет іпотеки-3).

Позивач, вважаючи, що предмет іпотеки-2 є пам'яткою архітектури місцевого значення, а отже право власника на розпорядження цим майном обмежено відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", звернувся до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки у даному випадку згода відповідного органу на його укладення не надавалась.

Окрім вказаної вимоги позивачем також заявлено вимогу про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записів про іпотеку та заборону на відчуження нежитлових приміщень загальною площею 128,2 кв. м., вказані в технічній документації під цифрами: від " 39-1" по " 59-7" включно, розташовані у будинку № 1/3 (один/три) на проспекті Свободи у м. Львові, що належать позивачу на праві приватної власності на підставі договору № 1 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщання) шляхом викупу, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Попович Г.І. 04.12.1998 за № 6301.

Судом першої інстанції у задоволенні вказаних вимог відмовлено з огляду на відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача укладенням оскаржуваного договору.

Колегія суддів вважає наведений висновок місцевого господарського суду обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

З урахуванням вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем, який вважає, що передане ним в іпотеку майно є об'єктом культурної спадщини, пред'явлено вимоги про визнання іпотечного договору недійсним через неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на укладення оскаржуваного договору.

Колегія суддів зазначає, що припущення наявності ймовірного недотримання процедури погодження з відповідним органом при укладенні оспорюваного договору дає підстави для висновку, що заінтересованою особою, яка має право порушувати питання про визнання такого правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві у справі, що розглядається, є відповідний орган охорони культурної спадщини, а не позивач як боржник за кредитним договором та іпотекодавець за іпотечним договором.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд України у постанові від 01.06.2016 у справі №3-449гс16.

З огляду на викладене, враховуючи не доведення порушення прав позивача укладенням іпотечного договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог Спільного українсько-польського підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро".

Стосовно вимог Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним іпотечного договору № 2038 від 29.08.2008, слід зазначити наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

В обґрунтування позовних вимог Львівська обласна державна адміністрація посилається на те, що оспорюваний договір іпотеки було укладено між сторонами без погодження відповідним органом охорони культурної спадщини, чим порушено вимоги статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та статті 6 Закону України "Про іпотеку".

Колегія суддів вважає, що наведені доводи не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, з огляду на наступне.

За положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України зміст права власності у суб'єктивному значенні охоплює правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини восьмої статті 319 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

За змістом статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Отже, власник об'єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб'єктивне право на таке майно (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

У справі, яка розглядається, Спільне українсько-польське підприємство товариство з обмеженою відповідальністю "Мистецький кіноконцертний комплекс "Кінотеатр "Дніпро", як власник нерухомого майна, який вважає його пам'яткою архітектури місцевого значення, реалізував своє право на цей об'єкт шляхом передачі його в іпотеку у забезпечення вимог публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", які випливають із кредитного договору, укладеного між банком і позивачем у справі, як позичальником.

Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного у Законі України "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №3-449гс16.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом (ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на укладення іпотечного договору не може бути підставою для визнання його недійсним.

При цьому, апелянтом залишаються недоведеними обставини щодо належності предмету іпотеки до пам'ятки архітектури місцевого значення.

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 130 від 26.02.1980 "Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність" затверджено перелік пам'яток архітектури Української PCP Львівської області, яким житлово-адміністративний будинок XIX ст. розташований на проспекті Леніна, 1/3 (станом на момент укладення договору - проспект Свободи) віднесено до переліку споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність - пам'ятка архітектури місцевого значення.

Відповідно до листа Відділу охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської облдержадміністрації № 5/44 від 20.01.2016 будинок № 1/3 на проспекті Свободи у м. Львові є пам'яткою архітектури місцевого значення - охоронний номер 147 відповідно до вищенаведеного рішення Львівського облвиконкому.

Наявний в матеріалах справи паспорт об'єкту (пам'ятки) культурної спадщини житлово-адміністративного будинку поч. XIX ст. на проспекті Свободи, 1/3 відносить дану споруду до категорії обліку - пам'ятка архітектури місцевого значення під охоронним номером 147. У пункті 11 Опис об'єкту (пам'ятки) зазначено наступне "Пам'ятка архітектури розташована в межах історичного ареалу міста Львова".

Разом з тим, слід враховувати наступне.

Статтею 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ (далі - Закон № 1805) визначено, що об'єкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам'ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Отже, об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам'ятки тільки із занесенням до Реєстру.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1805 передбачено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР № 3600, визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760, прийнятою на виконання Закону № 1805, затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру.

Згодом, а саме 16 грудня 2004 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" № 2245-ІV (далі - Закон № 2245), відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР № 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 2245 Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом № 2245, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення Законів України у відповідність із зазначеним Законом щодо включення чи невключення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Законом УРСР № 3600 і до Реєстру нерухомих пам'яток України.

Вказане викладено в постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі №3-66гс14.

Отже, враховуючи наведене нежитлові приміщення загальною площею 128,2 кв. м., позначені в технічній документації під цифрами: від "59-1" по "59-7" включно, розташовані у будинку № 1/3 на просп. Свободи у м. Львові, не набули статусу пам'ятки.

З огляду на викладене, надана апелянтом Постанова Кабінету Міністрів Україн "Про занесення об'єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України" від 3 вересня 2009 р. № 928

не підтверджує того, що предмет іпотеки-2 набув статусу пам'ятки.

У будь-якому випадку доводи апелянта про те, що предмет іпотеки є пам'яткою жодним чином не впливають результат розгляду даного спору, оскільки неотримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на укладення іпотечного договору не може бути підставою для визнання його недійсним, що наведено вище з посиланням на правову позицію Верховного Суду України.

Враховуючи все вищезазначене, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову Львівської обласної державної адміністрації є обґрунтованою.

Стосовно поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У даному випадку, оскільки судом відмовляється у задоволенні вимог про визнання недійсним іпотечного договору з підстав їх необґрунтованості, позовна давність не підлягає застосуванню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 23.02.2016 року у справі №910/31348/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - Львівську обласну державну адміністрацію.

3. Матеріали справи №910/31348/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко