ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року Справа № 915/621/16

Позивач ОСОБА_1 підприємство «Ріал»,

вул. Защука, 38/8, м. Миколаїв, 54000

Відповідач-1 Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

вул. Артема, 60, м. Київ, 04050

Відповідач-2 Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

вул. Пушкінська, 15, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500

Суддя Т.М.Дубова

ПРИСУТНІ:

Від позивача - ОСОБА_2 довіреність від 17.06.2016 року

ОСОБА_3 (без повноважень)

Від відповідача-1 - ОСОБА_4 довіреність від 10.06.2016 року

Від відповідача-2 - не зявився

СУТЬ СПОРУ припинення іпотеки на комплекс будівель та споруд за адресою: м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 30.05.16 року порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду в частині припинення іпотеки на комплекс будівель та споруд за адресою: м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2; в прийнятті позовної заяви в частині зняття арешту з зазначеного комплексу будівель та споруд відмовлено.

Ухвалою суду від 06.07.16 р. позивача було зобовязано зясувати вимоги до відповідача-2.

12.07.16 року позивач надав до суду заяву про відмову від позовних вимог до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Відповідач-2 про час судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст. 64 ГПК України, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 26, 28), але представник в судове засідання не зявився.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 підприємство «Ріал» (надалі - позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (надалі відповідач-1) та Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (надалі - відповідач-2) про припинення іпотеки на комплекс будівель та споруд за адресою: м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2, яка була накладена відповідно до договору іпотеки від 31.07.07 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що хоча строк дії кредитного договору закінчився, банк продовжує нараховувати відсотки за користування грошовими коштами та відмовився від прийняття предмета іпотеки за результатами других прилюдних торгів, не скористався правом придбати предмет іпотеки за початковою ціною, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, тому на думку позивача іпотека повинна бути припинена за рішенням суду відповідно до ст.ст. 17, 49 ЗУ «Про іпотеку», ст. 11 ЦК України.

Відповідач-1 надав відзив, яким позов заперечив, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для припинення іпотеки, передбачених ст. 49 ЗУ «Про іпотеку», за результатами реалізації іпотечного майна у виконавчому провадженні, оскільки, реалізація майна відбувалась на виконання рішень суду про стягнення з позичальника суми боргу, а не предмета іпотеки. Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалося (детальніше викладено у відзиві, а.с. 43-45).

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, розглянувши матеріали справи та надавши їм юридичної оцінки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані належним чином, тому задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

31.07.07 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір № 120-07/МБ з додатком (а.с. 32-41), відповідно до якого відповідач-1 надав позивачу кредит у сумі 350 000,00 грн., а позивач зобовязався повернути отримані кошти до 30.07.22 року та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 18,0% річних (а за користування кредитом з моменту, зазначеного в пп. б, в п. 3.1 цього договору, сплатити проценти підвищеного розміру).

Згідно п. 8.5 кредитного договору він набрав чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем-1 був укладений іпотечний договір від 31.07.07 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1019 (а.с. 9-11).

Згідно п. 1 іпотечного договору, позивач передав в іпотеку відповідачу-1 нерухоме майно, а саме: комплекс, що розташований за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2, що складається з кам'яної будівлі, зазначеної на плані літ. А-1, загальною площею 903,3 кв.м. та відкритого складу, побудованого із з/бетону, зазначеного літ. Р-1 (надалі - предмет іпотеки).

Пунктом 2 іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки передавався в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих позивачу за кредитним договором № 120-07/МБ від 31.07.2007 року на суму 350 000,00 грн. строком до 30.07.2022 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 18,0% річних до дня фактичного погашення заборгованості; у випадку порушення позивачем строків погашення кредиту, встановлених у графіку погашення кредиту 30,0% річних від суми невиконаного вчасно зобовязання за кредитом, а також комісійної винагороди за основним зобов'язанням, неустойки за цим договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Як свідчать заяви про відкриття виконавчого провадження, постанови органу ДВС про відкриття виконавчого провадження та про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 13-15, 53-55,58-63), виконавчі документи були видані щодо стягнення грошових коштів на підставі:

рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.05.11 року у справі № 2-115/11, яким в солідарному порядку стягнуто з позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь відповідача-1 заборгованість за кредитним договором в сумі 307 519,56 грн., з яких: 303 412,40 грн. - боргу за кредитом та 4 107,16 грн. пені;

рішення господарського суду Миколаївської області від 28.01.2016 року у справі № 915/1996/15, яким стягнуто з позивача на користь відповідача-1 заборгованість за кредитним договором в сумі 337 159,82 грн., з яких: 7 967,32 грн. - строкова заборгованість за процентами, 322 344,58 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 6 847,92 грн. - пеня за період з 31.11.2014 року по 09.11.2015 року.

В процесі здійснення виконавчих дій органом ДВС здійснено опис нерухомого майна, що є власністю позивача та предметом іпотеки, розташованого за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2, та передано для подальшої реалізації до мережі ДП «СЕТАМ», про що визначено в постановах про повернення виконавчих документів від 10.05.16 р. (а.с. 13-15).

В зв'язку з тим, що органом ДВС арештоване майно не було реалізовано після проведення третіх електронних торгів (про що визначено в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 14.06.16 року по справі № 2-115/11), ним 10.05.2016 року були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві (а.с. 13-15) на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв'язку з відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Враховуючи викладене, 18.05.2016 року відповідачем-1 до органу ДВС вищезазначені виконавчі документи були пред'явлені повторно до виконання.

24.05.16 року органом ДВС були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 58-63).

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України "Про іпотеку").

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктами 11.3.1, 11.3.2. іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» або продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя; примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Отже, передбачений ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується лише за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, як свідчать матеріали справи, опис, арешт та примусова реалізація нерухомого майна за адресою: Миколаївська обл., м. Вознесенськ, вул. Жовтневої революції, 247/2 відбувалися при примусовому виконанні виконавчих документів про стягнення з позичальника суми боргу, а не звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, реалізація нерухомого майна відбувалася відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а не в порядку, передбаченому ЗУ «Про іпотеку».

Як визначено в постанові Верховного суду України від 04.02.2015 року у справі № 6-238цс14: «Передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального ЗУ «Про іпотеку»».

Як зазначалось вище, матеріали справи свідчать, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судових рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь іпотекодержателя, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими особами, право чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Твердження позивача щодо того, що строк дії кредитного договору закінчився не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

Крім того, згідно п. 2.2 кредитного договору, строк остаточного повернення кредитних коштів є 30.07.2022 року, а згідно п. 17 іпотечного договору, він діє до повного виконання позичальником своїх зобовязань за основним зобовязанням.

Враховуючи те, що договір іпотеки забезпечує виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, виконання умов укладеного кредитного договору позичальником належним чином не проводиться та строк дії цього договору ще не закінчився, то відсутні правові підстави для припинення договору іпотеки.

В звязку з викладеним, у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 49 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо поданої позивачем заяви про відмову від позовних вимог до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, слід зазначити наступне.

Статтею 78 ГПК України, передбачено, що відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До прийняття відмови позивача від позову господарський суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Про прийняття відмови позивача від позову господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Подану заяву про відмову від позовних вимог до відповідача-2 підписано представником ПП «Ріал» ОСОБА_2, який на підставі довіреності від 17.06.2016 року має право відмовлятися від позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги, в позові до відповідача-1 слід відмовити, провадження у справі в частині позову до відповідача-2 припинити, судові витрати слід покласти на позивача, оскільки, спір виник з його вини.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85, п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» відмовити повністю.

Провадження у справі в частині позову до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області припинити.

Рішення може бути оскаржене у 10-дений строк.

Повне рішення складено 19.07.16 року.

Суддя Т.М. Дубова