ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа № 926/406/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» за № 05/266 від 19.05.2016 року

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2016 року

у справі № 926/406/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз», м. Чернівці

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

про визнання недійсним договору на купівлю-продаж природного газу,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність № 01/375 від 12.02.2016 року

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність № 14-167 від 11.06.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним договору.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2016 року у справі № 926/406/16 (суддя Швець М.В.) в позові Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» подало апеляційну скаргу за № 05/266 від 19.05.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2016 року скасувати прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що спірний договір № 13-251-РО купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 р. (зі змінами та доповненнями) не відповідає нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р.

Відповідачем було подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н і дати (вх № 01-04/4906/16 від 05.07.2016 року), в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Позивачем було подано до суду клопотання б/н від 06.07.2016 року про відкладення розгляду справи, у звязку із зміною представництва ПАТ «Чернівцігаз» та для надання додаткових пояснень по справі. Дане клопотання колегією суддів відхилене, у звязку з відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 77 ГПК України.

Водночас колегія суддів зазначає, що представник позивача був присутній у судовому засіданні, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та не подав додаткових пояснень по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

05 липня 2012 року Національною комісією регулювання електроенергетики України (надалі - НКРЕ) було прийнято Постанову № 849 "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу)".

Пунктом 2 вказаної Постанови зобов'язано власників природного газу та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою, тобто до 14.09.2012 р.

Так, 04.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» (покупець) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-251-РО (далі договір). Відповідно до умов договору продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2013-2015 роках природний газ, а покупець зобов'язується прийняти у власність та оплатити вартість газу на умовах даного договору (враховуючи зміни внесені додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 року та № 9 від 22.12.2014 року)

Згідно п. 1.2. договору, газ, що постачається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), які є кінцевими споживачами газу (враховуючи зміни внесені додатковими угодами № 3 від 28.04.2014 року та № 6 від 05.09.2014 року).

Згідно п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 2788,121 тис. куб.м. (враховуючи зміни внесені додатковими угодами № 1 від 10.07.2013 року, № 2 від 31.12.2013 року, № 9 від 22.12.2014 року, № 10 від 05.02.2015 року та № 12 від 23.03.2015 року).

Пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу (пункт 6.1 Договору) (зміни внесені Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 року).

Продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу. (п. 7.4 договору, який доповнено згідно з п. 8 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 року).

Договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення. (п.11 договору).

Додатковими угодами № 2 від 31.12.2013 р., № 12 від 23.03.2015 р. та № 16 від 19.06.2015 р. до договору купівлі-продажу природного газу дію договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р. було продовжено до 30 червня 2015 р.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції просить визнати недійсним договір № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. (зі змінами та доповненнями), оскільки останній не відповідає нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, затвердженого Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р., з огляду на наступне:

1) Договір № 13-251-РО на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р містить норми, які суперечать вимогам, встановленими статтями 263, 264, 265 ГК України, а саме реалізація природного газу відповідачем позивачу, який не є негосподарюючим суб'єктом, мала бути здійсненна шляхом укладання відповідного договору поставки природного газу, а не купівлі-продажу природного газу.

2) Розділ 7 Відповідальність сторін договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р. було доповнено п. 7.4 в наступній редакції: продавець звільняється від відповідальності (штраф, пені та інше) за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу у разі відсутності у продавця по незалежним від нього обставинам достатнього ресурсу природного газу на дату складання акту приймання-передачі газу (п.8 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р.), що суперечить статті 207 Господарського кодексу України щодо звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну та/або неповну поставку природного газу, а також ст.10 Закону України Про природні монополії, оскільки субєкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону. Типовий договір, затверджений Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р., взагалі не містить п. 7.4.

3) Додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 р. внесено зміни до умов п. 7.2 договору та викладено його в наступній редакції: У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу (пункт 6.1 договору), в той час, як Типовий договір, затверджений Постановою НКРЕ № 849 від 05.07.2012 р, не містить таких слів.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013 року правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст.207,208 ГК України.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Відповідно до ст. 264 ГК України матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищенаведене, погоджений сторонами договір № 13-251-РО від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу не суперечить вимогам, встановленим статтями 263, 264 Господарського кодексу України, оскільки ст. 627 Цивільного кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. А відтак, укладення сторонами саме договору купівлі-продажу є правомірним і відповідає засадам чинного законодавства та типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) затвердженого постановою НКРЕ України від 05.07.2012 р. № 849.

Твердження апелянта про те, що оскаржуваний договір є недійсним оскільки не відповідає нормам діючого законодавства та вимогам Типового договору, колегією суддів оцінюється критично.

Адже, як вбачається з умов договору, а саме п.п 7.2, 7.4., сторони не відступили від змісту типового договору, а лише конкретизували його умови щодо відповідальності сторін у відповідності до п. 4 ст. 179 ГК України.

Також, необґрунтованими є твердження апелянта про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ст .10 Закону України Про природні монополії, відповідно до якої суб'єкти природних монополій не можуть вчиняти дії, які призводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до цього Закону, або до заміни їх іншими товарами, не однаковими за споживчими характеристиками. Адже, оскаржуваний договір не передбачає умов щодо вчинення сторонами дій які приводять або можуть призвести до неможливості виробництва (реалізації) товарів, щодо яких здійснюється регулювання відповідно до Закону України Про природні монополії.

Колегією суддів встановлено, що оскаржуваний договір та умови передбачені договором, відповідають вимогам чинного законодавства та погоджені сторонами при його підписанні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ПАТ по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору № 13-251-РО від 04.01.2013 р.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2016 року слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2016 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Чернівецької області.

Повний текст постанови складено та підписано 11.07.2016 року

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.