ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа № 914/324/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», б/н від 31.05.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2778/16 від 07.06.2016 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 23 травня 2016 року

у справі № 914/324/16 (головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Мороз Н.В., Петрашко М.М.),

порушеній за позовом

Позивача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів,

До відповідача: Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради», м. Львів,

Про: визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. між ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» та ЛМКП «Львівтеплоенерго» та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: ОСОБА_2 п/к за довіреністю б/н від 18.08.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_3 п/к за довіреністю № 1007-19/02 від 18.02.2016 р.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представникам розяснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представниками апелянта/позивача та відповідача подано спільне, письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2016 року, справу № 914/324/16 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 року прийнято апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», б/н від 31.05.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2778/16 від 07.06.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 29.06.2016 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах оскарження (а.с. 120, 121).

У судовому засіданні, яке відбулося 29.06.2016 року за участю представників сторін, оголошено перерву до 06.07.2016 р. на 12 год. 00 хв., про що сторони були належним чином повідомлені, особисто, під розписку (а.с. 136).

Представник апелянта/позивача у судове засідання, 06.07.2016 р. прибув, викладене в апеляційній скарзі підтримали в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, заперечив проти викладеного у запереченнях відповідача на апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.05.2016 року у справі № 914/324/16 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», визнати укладеним договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», стягнути з ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» судові витрати.

Представник відповідача прибув, подав письмові Заперечення на апеляційну скаргу, викладене у запереченні підтримав у повному обсязі, надав пояснення по суті спору, проти апеляційної скарги заперечив, просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.05.2016 року у справі № 914/324/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення місцевого суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.05.2016 року у справі № 914/324/16 (головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Мороз Н.В., Петрашко М.М.) у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 105, 106-113).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 122- 124), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.05.2016 року у справі № 914/324/16 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», визнати укладеним договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», стягнути з ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми процесуального права, з неповним зясуванням судом усіх обставин справи, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Апелянт в апеляційній скарзі покликається, зокрема, на ту обставину, що позивачем запропоновано відповідачу, як балансоутримувачу приміщень по вул. Лесі Українки, 5, у місті Львові, укласти договір №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, оскільки ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради від підписання зазначеного договору відмовилось, ЛМКП Львівтеплоенерго звернулось до суду із позовною заявою про визнання зазначеного договором укладеним, однак місцевий суд, на думку апелянта, безпідставно, відмовив позивачу у задоволенні позову.

Скаржник покликається в апеляційній скарзі на обовязок балансоутримувача укласти такий договір, відповідно до п. 6 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», оскільки зазначене приміщення є у комунальній власності і немає орендаря, функції споживача виконує балансоутримувач, який відповідно до вищенаведених положень закону, зобовязаний утримувати приміщення в належному стані, при тому, що спірне приміщення знаходиться в історичній частині м. Львова і є памяткою архітектури.

Апелянт також стверджує, що оскаржуване рішення є суперечливим, так як у вступній частині рішення вказано, що «відтак, виходячи із комплексного аналізу наведених вище норм права, суд приходить до висновку, що ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», як балансоутримувач будівлі, що знаходиться у місті Львові по вул. Л. Українки, будучи особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, може бути споживачем послуг із постачання теплової енергії в гарячій воді, а відтак стороною договору, запропонованого ЛМКП «Львівтеплоенерго» до підписання.», у резолютивній частині рішення, суд відмовляє повністю у задоволенні позову.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що договір № 4690/Г від 01.09.2010 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та Відділом освіти Галицької адміністрації, що орендує приміщення на 3-му поверсі за цією ж адресою, жодного відношення не має до даного позову, лише підтверджує необхідність укладення такого договору. Стверджує, що висновок суду першої інстанції про чинність договору № 4689/Г/146 від 01.09.2010 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Львівелектротранс» помилковим, так як останній вважається розірваним на підставі листа ЛКП «Львівелектротранс» від 14.12.2015 р. № 30/1725. Крім того, апелянт вважає, що місцевий суд, не врахував позиції ВГС України, викладену у постанові від 06.10.2019 р. по справі № 21/56-10.

Як вбачається з матеріалів даної справи, до Господарського суду Львівської області 05.02.2016 р. за вх. № 340 поступив позов Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго заявлений до Львівського комунального підприємства Агенція ресурсів Львівської міської ради про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015р. між ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради та ЛМКП Львівтеплоенерго.

Місцевим господарським судом встановлено, що будівлю, що належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради й знаходиться за адресою: м Львів, вул. Лесі Українки, 5, передано на баланс Львівського комунального підприємства Агенція ресурсів Львівської міської ради (Відповідач - по справі) на виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 р. №12, на підставі акту приймання-передачі, затвердженого начальником управління ресурсів Львівської міської ради 02.01.2002 р.

Отже, власником будівлі, що знаходиться за адресою: м Львів, вул. Лесі Українки, 5, є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради (м. Львів, площа Ринок, 1).

Постачання теплової енергії в гарячій воді у будинок, що знаходиться за адресою: м Львів, вул. Лесі Українки, 5, впродовж 2002 2010 р. проводилось на підставі договору № 3665/Г укладеним між Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго та ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради, який припинив свою чинність у звязку із укладенням прямих договорів між ЛМКП «Львівтепоренерго» та ЛКП Львівелектротранс (Орендар частини приміщень у цьому будинку) та Відділом освіти Галицької адміністрації (Орендар приміщень на 3-му поверсі за цією ж адресою).

Частина приміщень у вказаному будинку, а саме позначені індексами 17, 18, 21-23; II-VI, використовувались ЛКП Львівелектротранс на підставі договору оренди № Г-8191-12 від 21.03.2012 р. (а.с. 96-99).

Як стверджує апелянт, у звязку з достроковим припиненням договору № 4689/Г/146 від 01.09.2010 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Львівелектротранс», зазначені приміщення передано на баланс ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради, згідно акту приймання-передачі від 11.12.2015 р., про що Львівське міське комунальне підприємство Львівтеплоенерго (Позивач - по справі) повідомлено листом ЛКП Львівелектротранс № 30/1725 від 14.12.2015 р.

На підставі Закону України Про теплопостачання, ЛМКП Львівтеплоенерго запропонувано ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради для підписання договір №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді (а.с. 11-14) з додатками до нього № 1, 2, 3 (а.с. 15, 16, 17)(далі за текстом Договір).

Оскільки зазначений Договір відповідачем не підписано, ЛМКП Львівтеплоенерго звернулося до суду із позовною заявою про визнання укладеним договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015р. між ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради та ЛМКП Львівтеплоенерго.

При вирішенні спору колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Постачання гарячої води та опалення за змістом ст.1 та ст.13 Закону України Про житлово-комунальні послуги є одним із видів комунальних послуг.

Згідно з ч.1 ст.19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Виходячи із змісту статей 24, 25 Закону України «Про теплопостачання», п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1198 (далі Правила), договір на теплопостачання укладається між теплопостачальною організацією та споживачем.

Так, відповідно до п. 4 зазначених Правил, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Статтями 24 та 25 названого Закону встановлено права та основні обов'язки споживача теплової енергії, а також теплогенеруючої, теплотранспортної та теплопостачальної організацій.

У ст. 1 Закону України Про теплопостачання визначено, що споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Схоже за змістом визначення надано й у ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги, де споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради звертає увагу на те, що не є споживачем послуг, оскільки не отримує і не має наміру та потреби в отриманні даної послуги, також не використовує теплову енергію на підставі договору, оскільки за визначеною у договорі адресою підприємство відповідача ніколи не перебувало і приміщення за призначенням не використовувало. Після припинення договору оренди між ЛКП Львівелектротранс та Управлінням комунальної власності й передання приміщень по вул. Л.Українки, буд. 5, під індексами 17,18, 21-23; II-VI на баланс відповідача, вони були опломбовані, про що складено відповідний акт, копію якого долучено до матеріалів справи.

Водночас, у запропонованому ЛМКП Львівтеплоенерго примірнику договору на постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. підприємство Агенція ресурсів Львівської міської ради визначено саме як споживач послуги.

Зазначені вище обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність у нього зобов'язань щодо укладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради є балансоутримувачем будівлі, що знаходиться у м. Львові по вул. Лесі Українки, 5, з 2002р., що підтверджується відповідними матеріалами справи.

Відповідно до ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги, балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. У розумінні Закону України Про теплопостачання, балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами (ст.1).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води, укладається виключно між власником, орендарем та виконавцем цих послуг.

Статтею 19 цього Закону визначено, що «виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація»).

Водночас, у ч.6 ст.19 Закону України Про житлово-комунальні послуги зазначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

В контексті вищенаведеного, колегія суддів звернула увагу на розяснення, надані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у листі № 3295/15/61-15 від 08.04.2015 р. У ньому, зокрема, зазначається що ст.1 Закону України Про теплопостачання визначено, що теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія, як товар, не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень ОСББ), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві). Також, ст.1 Закону України Про теплопостачання визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Тобто, зазначеною нормою визначена ще одна обовязкова ознака споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може буди особа (зокрема, ОСББ), теплоспоживче обладнання якого (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування, тощо) через тепловий ввод приєднане, або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі. Враховуючи зазначене вище, до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/ балансоутримувачі/ управителі будинків (споруд), в тому числі ОСББ, будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

Відтак, виходячи із комплексного аналізу наведених вище норм права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради як балансоутримувач будівлі, що знаходиться у м. Львові по вул. Лесі Українки, 5, будучи особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, може бути споживачем послуг із постачання теплової енергії в гарячій воді, а відтак і стороною договору, запропонованого ЛМКП Львівтеплоенерго до підписання. Окрім цього, сторони не заперечують, що починаючи з 2002 року теплова енергія до житлового будинку по вул. Лесі Українки, 5, у м. Львові постачалась на підставі укладеного між ними договору №3665/Г від 01.11.2002 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, який, як вбачається з матеріалів справи, діяв до 01.10.2010 р.

Місцевий господарський суд правомірно відхилив твердження відповідача про те, що такий вищезазначений договір було укладено неправомірно, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду про те, що є безпідставними посилання позивача на ст.29 Закону України Про житлово-комунальні послуги в редакції закону України № 1198-VІІ від 10.04.2014 р., оскільки норми зазначеної статті закону регулюють особливості укладення договорів між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями послуг у багатоквартирному будинку, а будівля по вул. Лесі Українки, 5, у м. Львові, як вбачається з матеріалів справи, є нежитловою.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.3 ст.179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При цьому, при укладенні господарських договорів, відповідно до ч.4 цієї норми, зміст договору визначається на основі, зокрема: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Враховуючи відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм, зокрема, Закону України Про теплопостачання, Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10. 2007 № 1198 з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної Цивільним та Господарським кодексами України.

Так, статтею 181 ГК України встановлено загальний порядок укладання господарських договорів. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч.1). Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч.2). Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч.3). За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч.4). Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони (ч.5). У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо) (ч.6). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (ч.7). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч.8).

Водночас, відповідно до ч.1 ст.187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Згідно зі ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч.1). Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.2). При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.3).

Укладення, зміна і розірвання договору, передбачено також Главою 53 Цивільного кодексу України.

Проаналізувавши запропонований ЛМКП Львівтеплоенерго проект договору №1854/Г від 11.12.2015р. про постачання теплової енергії в гарячій воді (а.с. 11-14), колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до п.1 зазначеного договору, теплопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Із додатку №1 Обсяги постачання теплової енергії (а.с. 15) до запропонованого договору вбачається, що постачання теплової енергії в гарячій воді здійснюватиметься до такого обєкта споживача, як нежитлові приміщення за адресою вул. Лесі України, 5.

Водночас, місцевим судом встановлено, що частину приміщень у будинку за вказаною адресою орендує: Відділ освіти Галицької районної адміністрації, яким укладено із позивачем договір № 4690/Г про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2010 р. (а.с. 102-103), копію якого долучено до матеріалів справи. Зазначену обставину апелянтом/позивачем не спростовано, а покликання в апеляційній скарзі на те, що «Вказаний договір не має нічого спільного із предметом даного позову» є недоведеним перед судом належними та допустимими доказами.

Також місцевим господарським судом встановлено, що постачання теплової енергії до обєкта за вказаною адресою є предметом договору № 4689/Г/146 від 01.09.2010р. про постачання теплової енергії в гарячій воді, укладеного між ЛМКП Львівтеплоенерго та ЛКП Львівелектротранс (а.с. 68-71, з додатками на а.с. 72, 73, 74, а.с. 100-101), який набрав чинності з моменту його підписання, діяв до 01.10.2011 р. (п.10.1) та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін (п.10.4).

Разом з тим, в матеріалах справи є наявним Договір оренди № Г-8191-12 (нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), який укладено між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» (Орендар), де обєктом оренди є майно, що знаходиться на балансі ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради, за адресою: м. Львів, вул. Лесі Українки, 5, загальною площею 136,10 кв.м., під індексами 17,18, 21-23; II-VI. Доказів про припинення дії цього Договору оренди та/або його розірвання в установленому законом порядку апелянтом суду не представлено.

Апелянт/позивач в апеляційній скарзі стверджує, що листом №30/1725 від 14.12.2015 р., ЛКП Львівелектротранс просило вивести зазначений обєкт загальною площею 136,10 кв.м. з переліку обєктів підприємства, яким здійснюється надання послуг постачання теплової енергії та припинити нарахування платежів по даному обєкту.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що на підставі вказаного листа, укладений між ЛМКП Львівтеплоенерго та ЛКП Львівелектротранс договір № 4689/Г/146 від 01.09.2010р. про постачання теплової енергії в гарячій воді змінено в цій частині чи розірвано в порядку, встановленому чинним законодавством. Його також не можна вважати припиненим за взаємною згодою сторін на підставі п.10.2 договору, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, теплова енергія фактично постачається до зазначеного обєкта. Доказів зворотнього апелянтом суду не представлено.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що за наявності вищенаведених договорів, суд не вбачає підстав для визнання договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №1854/Г від 11.12.2015 р. між ЛМКП Львівтеплоенерго та ЛКП Агенція ресурсів Львівської міської ради, як балансоутримувачем приміщень за вказаною адресою, укладеним. Відтак, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову, зважаючи на його безпідставність.

З огляду на вищенаведене, твердження апелянта в апеляційній скарзі, що висновки суду викладені у мотивувальній його частині суперечать резолютивній частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні, апелянтом не подані докази про звернення з пропозицією про укладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г від 11.12.2015 р. до власника спірного майна Львівської міської ради.

Колегією суддів також звернуто увагу на таку обставину, що запропонований відповідачу до укладення проект договору на постачання теплової енергії в гарячій воді № 1854/Г, відправлено позивачем відповідачу для укладення, згідно з відтиском поштового штемпеля на списку рекомендованих листів (поштових відправлень) 23 грудня 2015 р. (а.с. 18), що підтверджується фіскальним чеком від 23.12.2015 р. (а.с. 19), який був отриманий відповідачем, 24.12.2015 р., що останнім не заперечується, однак датою укладення цього договору позивачем визначено дату: « 11 грудня 2015 р.) (а.с. 11), що на думку колегії суддів, за наведених обставин є передчасним. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України, сторона яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. Відповідно до частини 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. У разі виникнення спору при укладенні господарських договорів, день набрання чинності рішенням суду, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо за рішенням суду не визначено інше.

Враховуючи обставини справи встановлені судом, покликання апелянта на правову позицію викладену у постанові Вищого господарського суду від 06.10.2010 р. у справі № 21/56-10 є передчасним.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, дослідивши матеріали даної справи та зясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення даного спору, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 98, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.05.2016 року у справі № 914/324/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

06.07.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 11.07.2016 р.