РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2016Справа №910/8997/16
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода»

про стягнення 156 413,17 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 по дов.

від відповідача 1: не зявився

від відповідача 2: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» про:

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» боргу за здійснення транспортних послуг в сумі 6524 грн., пені в сумі 362, 96 грн., 3% річних в розмірі 26,20 грн., втраченої вигоди в розмірі 121 040 грн., компенсації витрат на прибуття та проживання представників у звязку з арештом майна в розмірі 2765,01 грн.;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» штрафних санкцій за простій транспортного засобу в сумі 3000 грн. та втраченої вигоди в розмірі 22 695 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року порушено провадження у справі № 910/8997/16 та призначено розгляд справи на 06.06.2016 року.

06.06.2016 року представник позивача в судове засідання не зявився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-1 в судове засідання 06.06.2016 року не зявився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

06.06.2016 року представник відповідача-2 подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву та в судовому засіданні надав усні пояснення, щодо яких проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

У звязку з неявкою в судове засідання представників сторін, а також, у звязку з необхідністю витребування додаткових доказів, суд відклав розгляд справи на 22.06.2016 року.

16.06.2016 року представник позивача подав до канцелярії суду документи на виконання вимог ухвали про порушення провадження у справі та 22.06.2016 року в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача-1 в судове засідання не зявився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

22.06.2016 року представник відповідача-2 в судове засідання не зявився, проте, 21.06.2016 року директор товариства подав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без присутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода».

У звязку із неявкою відповідача-1 та необхідністю витребування додаткових доказів по справі, ухвалою від 22.06.2016р. розгляд справи було відкладено на 18.07.2016р.

29.06.2016р. до господарського суду міста Києва надійшли пояснення по справі та клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

04.07.2016р. представником позивача подано документи на виконання вимог ухвали від 22.06.2016р.

Представник позивача у судовому засіданні 18.07.2016р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання 18.07.2016р. не зявились, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористались, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору.

В судовому засіданні 18.07.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №ДГ-0000113, відповідно до п.1.1 якого продавець поставляє, а покупець приймає мінеральні добрива. Кількість, ціна, строки та умови поставки кожної партії товару визначаються в додатках до даного договору, які є його невідємною частиною.

За умовами п.1.2 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. повна вартість договору визначається на підставі цін, погоджених сторонами в додатках до договору. Строки поставки обумовлюються окремо на кожну партію товару в додатках до договору.

Відповідно до п.4.1 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. покупець здійснює оплату вартості товару шляхом прямого безготівкового переказу грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця, на підставі виставлених рахунків в строки та на умовах згідно додатків до договору.

Ціна однієї метричної тонни мінеральних добрив (включаючи упаковку, в разі її наявності) та загальна вартість товару є фіксованою та вказана в додатках до договору (п.5.1 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р.).

Згідно п.6.1 укладеного між позивачем та відповідачем 1 правочину відвантаження товару здійснюється згідно умов, визначених у додатку до договору (у відповідності до Інкотермс 2010р.).

У п.6.3 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. зазначено, що датою відвантаження вважається дата, вказана на залізничній або товаротранспортній накладній в пункті відвантаження товару (пункт передачі товару перевізнику). При поставці товару самовивозом зі складу продавця, датою поставки вважається дата передачі товару представнику покупця.

З п.6.5 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. вбачається, що при відвантаженні товару у власному/орендованому рухомому складі покупець зобовязаний забезпечити повернення власного/орендованого рухомого складу за свій рахунок по повним вантажним документам згідно з транспортними інструкціями продавця. Нормативний строк розвантаження товару встановлюється в розмірі двох дів. За понаднормовий простій власного/орендованого рухомого складу покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 1600 грн. за кожну одиницю рухомого складу (вагон/цистерну) за кожну добу затримки.

За умовами п.7.2 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. право власності на товар, що поставляється за договором, переходить від продавця до покупця у відповідності з умовами додатків до договору. У будь-якому випадку право власності на переданий покупцю товар, зберігається за продавцем до його повної оплати.

Покупець несе відповідальність за цим договором у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від загальної вартості товару, визначеної в додатках до договору, у випадку несвоєчасної оплати вартості товару чи порушення умов договору (п.8.1 договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р.).

У п.10.3 спірного правочину вказано, що договір набирає юридичної сили з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2016р., а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача 1 взаємних цивільних прав та обовязків з поставки товару.

З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2016р. сторонами було складено та підписано специфікацію №1 (додаток №1) до договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р.

Відповідно до означеної специфікації Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» було обумовлено поставку мінеральних добрив «КАС» у кількості 40 тонн загальною вартістю 302 000 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Згідно п.1 специфікації №1 від 10.03.2016р. покупець зобовязується здійснити передоплату в розмірі 100% від загальної вартості товару на протязі одного банківського дня з моменту укладання специфікації.

Постачання товару буде здійснюватись партіями автомобільним транспортом на умовах СРТ пункт призначення. Термін поставки товару: додатково узгоджується сторонами (п.п.2, 3 специфікації №1 від 10.03.2016р.).

У відповідності до п.4 означеної специфікації несвоєчасне виконання покупцем зобовязань, передбачених п.1, є підставою для відмови поставити товар на умовах договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача 1 не спростовані, на оплату товару згідно специфікації №1 від 10.03.2016р. до договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. продавцем було виставлено покупцю рахунок-фактуру №СФ-0000207 від 10.03.2016р. на суму 302 000 грн.

Проте, відповідачем 1 свого обовязку з внесення 100% попередньої оплати в повному обсязі виконано не було. Належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів зворотного матеріали справи не містять.

12.03.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» було надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» заявку №ас310 на поставку 14.03.2016р. продукції, а саме мінеральних добрив «КАС-32» у кількості 40 тонн згідно договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. за адресою: Дніпропетровська область, Петропавловський район, с.Новохорошковське.

Незважаючи на неперерахування відповідачем 1 попередньої оплати за договором №ДГ-0000113 від 10.03.2016р., а зокрема, специфікацією №1 від 10.03.2016р., позивачем було направлено транспортним засобом ДАФ державний номер НОМЕР_1 з причепом державний номер НОМЕР_2 товар на адресу, що визначена покупцем у замовленні, на підтвердження чого заявником представлено до матеріалів справи відповідну товарно-транспортну накладну.

Однак, за твердженнями заявника, товар у пункті доставки відвантажено та передано Товариству з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» не було, оскільки на момент його прибуття покупцем так і не було внесено повної суми попередньої оплати. При цьому, позивачем наголошено, що фактично за адресою прибуття товару знаходилось не Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода».

З пояснень позивача та відповідача 2 вбачається, що транспортний засіб з вантажем перебував на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» з 21.03.2016р. по 23.03.2016р.

При цьому, заявником наголошено, що перебування на території відповідача 2 транспортного засобу позивача було обумовлено саме неправомірними діями посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода», належних доказів чого матеріали справи не містять.

Ухвалою від 08.04.2016р. Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області по справі №188/415/16-к провадження №1-кс/188/50/2016р. накладено арешт шляхом заборони розпоряджатись або користуватись майном, а саме мінеральними добривами КАС у кількості 38,2 т, яке знаходиться в причепі державний номер НОМЕР_2, який перебуває на території Петропавлівського відділення поліції Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача 1 боргу за здійснення транспортних послуг в сумі 6524 грн., пені в сумі 362 грн., 3% річних в розмірі 26,20 грн. суд зазначає наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Юридичними фактами є такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Аналогічну позицію наведено у постановах від 14.07.2014р. та від 26.06.2014р. Вищого господарського суду по справах №904/1378/14 та №911/4611/13.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості за транспортні послуги, насамперед, повинно бути доведено факт виникнення між сторонами взаємних прав та обовязків, в тому числі, визначено підставу виникнення правовідносин з оплати таких послуг у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України, наявність обовязку відповідача 1 внести на рахунок позивача плату за перевезення в узгодженому сторонами розмірі, строк виконання якого настав.

Проте, як зазначалось вище, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» було укладено договір купівлі-продажу №ДГ-0000113, умови якого не передбачать вартості транспортних послуг та обовязку покупця такі послуги оплатити у певний строк.

До того ж, визначення позивачем та відповідачем 1 у специфікації №1 від 10.03.2016р. до спірного правочину, що постачання товару буде здійснюватись партіями автомобільним транспортом на умовах СРТ пункт призначення не свідчить про виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» обовязку оплатити транспортні витрати в сумі 6524 грн., що вказує на необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

Посилання позивача на те, що товар, який повинен був бути переданий відповідачу 1 за умовами спірного правочину, був придбаний позивачем у Малого приватного підприємства Фірма «Ерідон» за ціною 6600 грн. за тонну без урахування вартості доставки, не є беззаперечним свідченням виникнення у покупця за договором №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. обовязку з оплати транспортних послуг саме на суму 6524 грн.

З приводу нарахування за порушення строків оплати транспортних послуг пені за період 23.03.2016р. по 11.05.2016р. на суму 362,96 грн. та 3% річних в розмірі 26,20 грн. суд зазначає наступне.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, саме порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Одночасно, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, як зазначалось вище, позивачем не доведено обставин щодо виникнення у відповідача 1 обовязку з оплати транспортних послуг за договором №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. на суму 6524 грн., а отже, у суду відсутні підстави вважати, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» було порушено грошове зобовязання, яке полягало у внесенні плати за транспортні послуги, що виключає можливість застосування до останнього заходів відповідальності, що визначені умовами договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. та ст.625 Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» втраченої вигоди в розмірі 121 040 грн., компенсації витрат на прибуття та проживання представників у звязку з арештом майна в розмірі 2765,01 грн. та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» втраченої вигоди в розмірі 22 695 грн. суд зазначає наступне.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного субєктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обовязку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

При цьому, слід зауважити, що відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання від подачами своїх обовязків. Аналогічну позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено протиправність поведінки відповідачів 1 та 2; наявність заподіяних позивачу діями відповідачів збитків в заявленому до стягнення розмірі; причинно-наслідковий зв'язок між ними. Одночасно, при розгляді спору стосовно стягнення збитків правової оцінки також вимагає вина заподіювача збитків. У даному випадку позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідачів стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наразі, обґрунтовуючи розмір збитків (упущеної вигоди), якій було заявлено до стягнення з відповідача 1 та відповідача 2, позивач посилається на те, що на теперішній час у звязку накладенням арешту на мінеральні добрива, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001», останнє позбавлено права та можливості здійснювати його реалізацію, а з огляду на те, що продаж добрив є сезонним, у подальшому останні буде продано за нижчою ціною та призведе до додаткових витрат на їх зберігання.

Проте, за висновками суду, наведені обставини не можуть достеменно вказувати на те, що розмір упущеної вигоди заявника є дійсним, а не абстрактним та підлягає стягненню з відповідачів саме у заявленому Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» розмірі.

До того ж, судом вже зазначалось, що одною з обовязкових складових збитків, в тому числі, у формі упущеної вигоди є протиправна поведінка заподіювача.

Однак, наразі, позивачем не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів протиправної поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода».

До того ж, щодо наявності ознак протиправної поведінки у діях Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України).

Частиною ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Частинами 3, 4 ст.538 Цивільного кодексу України визначено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Дійсно, як було зазначено судом вище, Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» не було внесено попередньої оплати за товар на підставі договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. та специфікації №1 від 10.03.2016р.

Однак, з огляду на умови спірного правочину, вказані обставини у даному випадку свідчили про ненастання строку поставки мінеральних добрив, оскільки переданню товару за умовами укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору передувала 100% попередня оплата. При цьому, слід зауважити, що вчинення продавцем дій стосовно доставки товару за адресою, що наведена у заявці покупця, не свідчить про виконання останнім свого зобовязання з поставки мінеральних добрив, оскільки товар покупцю так і не було передано.

Крім того, з приводу строків поставки товару за спірним правочином слід також наголосити, що за умовами специфікації №1 від 10.03.2016р. умовою поставки є внесення 100% попередньої оплати. Однак, п.3 специфікації також визначено, що строк поставки узгоджується сторонами додаткового. Проте, доказів такого узгодження матеріали справи також не містять.

Тобто, суд звертає увагу заявника на те, що невнесення відповідачем 1 попередньої оплати за договором №ДГ-0000113 від 10.03.2016р. та специфікації №1 від 10.03.2016р. не свідчить про наявність протиправної поведінки останнього, як однієї з обовязкових складових збитків.

Отже, з огляду на відсутність в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» всіх складових збитків, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» про стягнення з відповідача 1 втраченої вигоди в розмірі 121 040 грн. та стягнення з відповідача 2 втраченої вигоди в розмірі 22 695 грн.

До того ж, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 компенсації витрат на прибуття та проживання представників у звязку з арештом майна в розмірі 2765,01 грн., оскільки відшкодування покупцем означених витрат не передбачено умовами договору №ДГ-0000113 від 10.03.2016р., а, як вище зазначено судом, підстави для стягнення з покупця за означеним правочином збитків також відсутні.

Крім того, суд також звертає увагу заявника, що останнім не надано належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів понесення витрат на прибуття та проживання представників у звязку з арештом майна.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Груп» компенсації витрат на прибуття та проживання представників у звязку з арештом майна в розмірі 2765,01 грн. також підлягають залишенню без задоволення.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» штрафних санкцій за простій транспортного засобу в сумі 3000 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище, невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Судом також наголошувалось, що за змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Проте, наразі, доказів виникнення зобовязань між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» до матеріалів не представлено, а отже, у суду відсутні підстави для застосування до останнього заходів відповідальності, що у відповідності до норм чинного законодавства у будь-якому випадку повязується з невиконанням чи неналежним виконанням своїх обовязків.

Отже, виходячи з наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім 2001» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Злагода» штрафних санкцій за простій транспортного засобу в сумі 3000 грн.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

21.07.2016 р.

Суддя О.М. Спичак