ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 914/321/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М. Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Українсько-польського спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Артгос-Пласт б/н від 02.06.2016 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.2016 року

у справі №914/321/16

за позовом Українсько-польського спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Артгос-Пласт, м. Городок, Львівська область

до відповідача ОСОБА_1 товариства Завод пластмас Артгос, гміна м. Бжозув, Бжозувський повіт Підкарпатського воєводства, ОСОБА_2

про визнання недійсним договору разом з наступними змінами та доповненнями

За участю представників :

від позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4З представники;

від відповідача ОСОБА_5 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/321/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадженя справу призначено до розгляду на 07.07.16.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.05.16 у справі № 914/321/16 (головуючий суддя - Сухович Ю.О., судді - Мазовіта А.Б., Мороз Н.В.) в задоволенні позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що невідповідність оспорюваного позивачем договору та додатку до нього нормам цивільного законодавства, їх суперечність засадам справедливості добросовісності та розумності, як підстава для визнання їх недійсними не підтверджується матеріалами справи та не доведена позивачем.

Крім того, місцевим господарським судом зроблено висновок, що позивачем не доведено трьох складових, які є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину ст..230 ЦК України, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотне значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.16 у даній справі скасувати та прийнти нове рішення, яким визнати недійсним договір про визнання та оплату заборгованості від 20.08.14 разом з наступними змінами та доповненнями.

При цьому, скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, суд дійшов безпідставного висновку стосовно недоведеності обману зі сторони відповідача, оскільки підписуючи спірний правочин ОСОБА_6, який був обраний на посаду керівника позивача не володів жодною інформацією щодо наявності чи відсутності заборгованості, а тому відомості щодо стану взаєморозрахунків між сторонами були повідомлені керівнику виключно відповідачем. Наведені вище обставини, як зазначає скаржник, підтверджують факт введення в оману та умисел відповідача, оскільки ним була дана недостовірна інформація стосовно заборгованості позивача.

Також, апелянт вважає, що місцевим господарським судом безпідставно не взято до уваги заяву ОСОБА_6 від 13.11.15, яка посвідчена приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_6 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого на предмет спору на стороні позивача.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі покликається на те, що оспорюваний договір є договором у розумінні ст.626 ЦК України та створив для сторін договору зобовязання, передбачені цим договором (а саме встановив термін та розмір грошового зобовязання), а тому твердження суду першої інстанції стосовно того, що спірний договір та додаткова угода до нього не створюють для сторін нових зобовязань, а лише конкретизують існуючі, апелянт вважає безпідставними.

Скаржником також зазначено, що посилання суду першої інстанції на те, що визначення реальної суми заборгованості не є предметом розгляду даної справи є порушенням засад господарського процесуального законодавства, оскільки саме невідповідність суми заборгованості, визначеної договором та додатковою угодою реальній заборгованості, що визначена первинними документами, підтверджує, на думку апелянта, факт підписання оспорюваного договору з порушенням норм цивільного законодавства, засад справедливості, добросовісності, розумності та під впливом обману.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Присутні у судовому засіданні представники навели свої доводи, міркування та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення присутніх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.16 у даній справі з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.02.2010 року між Спільно українсько-польським підприємством ТзОВ Артгос-Пласт, Польське підприємство ZTS ARTGOS S.A. (лізингодавець) та Спільним українсько-польським підприємством ТзОВ Артгос-Пласт (лізингоодержувач) було укладено договір оперативного лізингу №1.

03 січня 2012 року між ОСОБА_1 товариством ZTS ARTGOS S.A. (ліцензіар) та Українсько-польським спільним підприємством ТзОВ Артгос-Пласт (ліцензіат) було укладено ліцензійний договір про використання ноу-хау.

Пізніше, 20.08.2014 року між ОСОБА_1 товариством Завод пластмас Артгос та Українсько-польським спільним підприємством ТзОВ Артгос-Пласт було укладено договір про визнання та оплату заборгованості (надалі договір). Згідно умов договору Українсько-польське спільне підприємство ТзОВ Артгос-Пласт визнає та підтверджує свою заборгованість перед кредитором, яка виникла на підставі ліцензійного договору про використання ноу-хау від 03.01.2012 року в період з 31.12.2012 року по 24.06.2014 року включно у розмірі 322 245, 27 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 1 321 205,61 гривень.

Згідно з п. 1.2. договору Українсько-польське спільне підприємство ТзОВ Артгос-Пласт зобов'язується оплатити заборгованість, визначену у п. 1.1. цього договору до 20 вересня 2014 року включно.

27 серпня 2014 року між ОСОБА_1 товариством Завод пластмас Артгос та Українсько-польським спільним підприємством ТзОВ Артгос-Пласт було укладено додаткову угоду № 1 до договору про визнання та оплату заборгованості (надалі додаткова угода). Згідно умов додаткової угоди боржник визнає та підтверджує свою заборгованість перед кредитором, яка виникла на підставі:

- ліцензійного договору про використання ноу-хау від 03.01.2012 року в період з 31.12.2012 по 24.06.2014 року включно, у розмірі 205 113,82 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 840 966,66 гривень;

- договору оперативного лізингу № 1 від 01.02.2010 року в період з 31.12.2012 року по 24.06.2014 року включно, у розмірі 66 049,90 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 270 804, 59 гривень;

- фактури VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012 року, у розмірі в сумі 51 081,55 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 209 434,35 гривень.

Загальна сума заборгованості за цим договором становить 322 245,27 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 1 321 205, 60 грн.

Українсько-польське спільне підприємство Товариства з обмеженою відповідальністю Артгос-Пласт подало позов до ОСОБА_1 товариства Завод пластмас Артгос про визнання недійсним договору про визнання та оплату заборгованості та додаткової угоди № 1 до договору про визнання та оплату заборгованості, посилаючись на наступне:

12 серпня 2014р. за ініціативою відповідача, частка якого в статутному капіталі позивача становить 75% без повідомлення інших учасників позивача та з порушеннями вимог Закону, було проведено позачергові загальні збори учасників позивача, на яких прийнято рішення про звільнення керівника позивача ОСОБА_8 та обрання керівником ОСОБА_6

19 серпня 2014р. відомості про зміну керівника внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та 20.08.2014р. новопризначений керівник позивача - Українсько-польського спільного підприємства ТзОВ "Артгос-Пласт" ОСОБА_6 підписав договір про визнання та оплату заборгованості.

03 листопада 2014р. відповідач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення заборгованості на підставі оспорюваного договору про визнання та оплату заборгованості в редакції від 20.08.2014р.

18 листопада 2014р., ще уповноважений на той час директор позивача ОСОБА_6 подав заяву про визнання позову повністю.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.10.2014р. у справі №914/2957/14 залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.12.2014р. визнано недійсними всі прийняті загальними зборами учасників ТзОВ "Артгос-Пласт" від 12.08.2014р. рішення, в тому числі про припинення повноважень директора ОСОБА_8 та про призначення директором УПСП ТзОВ "Артгос-Пласт" ОСОБА_6 та зобов"язано Реєстраційну службу Городоцького районного управління юстиції Львівської області скасувати усі реєстраційні дії проведені на підставі цих рішень.

17 листопада 2015р. позивач отримав від приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6 від 13.11.2015р. про обставини укладення спірного договору та додаткової угоди. Зокрема йшлось про те, що ОСОБА_6 підписав вказані договора за вказівкою громадянина ОСОБА_2 Бордолінського ОСОБА_9, за відсутності первинних документів, що не були передані ОСОБА_6 попереднім директором та без з"ясування стану взаєморозрахунків.

У своїй заяві ОСОБА_6 також посилається на положення п.19.3 статуту Українсько-польського спільного підприємства ТзОВ Артгос-Пласт, в якому вказано, що вартість договорів, що укладаються від імені товариства та/або розпорядження оборотними активами, впродовж двох тижнів перевищує 30 000,00 грн., вони підлягають погодженню уповноваженим загальними зборами товариства, шляхом підписання останнім таких договорів. Однак, уповноважений загальних зборів товариства ОСОБА_10, вищевказаних договорів не погоджував та не підписував.

Позивач обґрунтовуючи позов та апеляційну скаргу покликається та неточності та суперечності в договорі та додатковій угоді до нього, що на його думку свідчить, про недобросовісність сторін при їх підписанні.

Зокрема, позивач зазначає, про заборгованість вказана у договорі від 20.08.2014р. зменшена у додатковій угоді від 27.08.2014р. з незрозумілих підстав. Так, у договорі від 20.04.2014р. заборгованість по договору про використання ноу-хау становить 322 245,27 польських злотих (1 321 205,60 грн.), а в додатковій угоді заборгованість по договору про використання ноу-хау складає 205 113,82 польських злотих (840 966,60 грн.). Жодних розрахунків за період з 20.08.2014р. по 27.08.2014р. між сторонами не проведено, господарських операцій не здійснено.

Крім того, позивач зазначає про невідповідність застосованого сторонами курсу іноземної валюти - польського злотого по відношенню до гривні. За розрахунками позивача існувала курсова різниця понад 50 000,00 грн., що не враховано при визначенні загальної суми заборгованості за додатковою угодою №1 від 27.08.2014р.

Позивач вказує, що про існування додаткової угоди №1 від 27.08.2014р. позивачу стало відомо лише 13.01.2015р., під час розгляду справи №914/3890/14 за позовом відповідача до позивача про стягнення заборгованості по спірному договору та додатку до нього.

Відповідно до даних бухгалтерського та податкового обліку позивача відсутня заборгованість перед відповідачем. Зміст договору та додаткової угоди в частині розміру та підстав заборгованості, на думку позивача, не відповідає фактичним правовідносинам, які склались між сторонами, а також даним бухгалтерського та податкового обліку позивача.

Позивач вважає, що договір та додаткова угода до нього, підписані керівником позивача виключно в інтересах відповідача, всупереч інтересам позивача, за відсутності первинної документації, що є підтвердженням господарських правовідносин. Вказаний договір та додаткова угода до нього порушує свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом та має ознаки зловживання правом, з чого позивач приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014р. укладеного між сторонами та додаткової угоди №1 від 27.08.2014р.

Крім того, позивач зазначає, що договір про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014р. та додаткова угода № від 27.08.2014р. укладені під впливом обману з боку відповідача ( заява про доповнення позовних вимог).

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач вважає, що відповідач ввів керівника - ОСОБА_6 в оману щодо предмету договору, а саме щодо розміру заборгованості за Ліцензійним договором про використання ноу-хау від 03.01.2012р., за договором оперативного лізингу №1 від 01.02.2012р. та фактури VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012р., що зазначені в додатковій угоді.

Щодо наявності умислу в діях відповідача на введення ОСОБА_6 в оману про наявність заборгованості за оспорюваним договором та додатком до нього, в матеріалах справи міститься покликання на економічно-експертне дослідження проведене ТзОВ "Західна консалтингова група" на прохання директора позивача ОСОБА_8, за наслідками проведення якого експерт дійшов висновку про документальне непідтвердження сум заборгованості відображених у оспорюваному договорі. Документально підтверджена сума заборгованості відповідно до даних бухгалтерського обліку позивача становить лише 196 270,07 польських злотих (826 296,99 грн.), з вирахуванням податків, які необхідно буде сплатити відповідачу, як податковому агенту позивача.

Зважаючи на наведене, позивач посилається на те, що відповідач свідомо не повідомив ОСОБА_6 достовірної інформації про стан розрахунків та суму заборгованості між сторонами, що підтверджує умисне введення позивача в оману щодо предмету договору, та є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст.230 ЦК України.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до п.1.ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України (в редакції, що діяла станом на дату укладення спірного договору та додатку до нього) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з умов договору про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014 року (з врахуванням додаткової угоди №1 від 27.08.2014 року) боржник (Українсько-польське спільне підприємство ТзОВ Артгос-Пласт) визнав та підтвердив свою заборгованість перед кредитором, яка виникла на підставі: ліцензійного договору про використання ноу-хау від 03.01.2012 року в період з 31.12.2012 по 24.06.2014 року включно, у розмірі 205 113,82 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 840 966,66 гривень; договору оперативного лізингу № 1 від 01.02.2010 року в період з 31.12.2012 року по 24.06.2014 року включно, у розмірі 66 049,90 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 270 804, 59 гривень; фактури VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012 року, у розмірі в сумі 51 081,55 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 209 434,35 гривень.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками господарських товариств, таким чином наявністю печаток кредитора та боржника на договорі про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014р., додатковій угоді № від 27.08.2014р. та підписів уповноважених осіб підтверджується факт їх вчинення.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено вище, у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Так, відповідно до п. 19.1 Статуту Українсько-польського спільного підприємства ТзОВ Артгос-Пласт передбачено, що виконавчим органом товариства є директор. П. 19.3 статуту визначено його повноваження, серед яких, зокрема, укладення та підписання від імені Товариства господарських та інших договорів (контрактів), розпорядження його коштами та майна з врахуванням обмежень, встановлених п. 18.4 статуту Товариства. Якщо вартість договорів, що укладаються від імені Товариства та/або розпорядження оборотними активами, впродовж двох тижнів перевищує 30 000 (тридцять тисяч) грн., вони підлягають погодженню Уповноваженим Загальних зборів Товариства, шляхом підписання та скріплення печаткою останнім таких договорів чи фінансових документів (п. 19.3 в).

Оскаржуваний договір від 20.08.2014 року та додаткова угода від 27.08.2014 року від імені Українсько-польського спільного підприємства ТзОВ Артгос-Пласт підписані директором СП ТзОВ Артгос- Пласт ОСОБА_6, від ОСОБА_1 товариства Завод пластмас Артгос головою правління ОСОБА_11 та членом правління ОСОБА_12, та містять підписи директора з питань продажу ОСОБА_13.

Як зазначено вищне, згідно умов договору про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014 року (з врахуванням додаткової угоди від 27.08.2014 року) боржник (Українсько-польське спільне підприємство ТзОВ Артгос-Пласт) визнав та підтвердив свою заборгованість перед кредитором, яка виникла на підставі: ліцензійного договору про використання ноу-хау від 03.01.2012 року в період з 31.12.2012 по 24.06.2014 року включно, у розмірі 205 113,82 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 840 966,66 гривень; договору оперативного лізингу № 1 від 01.02.2010 року в період з 31.12.2012 року по 24.06.2014 року включно, у розмірі 66 049,90 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 270 804, 59 гривень; фактури VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012 року, у розмірі в сумі 51 081,55 польських злотих, що станом на момент укладення цього договору становить 209 434,35 гривень.

В матеріалах справи міститься договір оперативного лізингу № 1 від 01.02.2010 року та ліцензійний договір про використання ноу-хау від 03.01.2012 року. Зазначені договори підписані представниками сторін та у судовому порядку не оскаржувались.

Також, в матеріалах справи міститься фактура VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012 року, яка містить підписи представників сторін.

Скаржником не спростувано існування договірних відносин згідно зазначених договорів та фактури.

Дослідивши умови договору від 20.08.2014 р. з наступними змінами та доповненнями вбачається, що останній підсумовує факт заборгованості позивача перед відповідачем (по договору оперативного лізингу № 1 від 01.02.2010 року, по ліцензійного договору про використання ноу-хау від 03.01.2012 року та фактурі VAT FSЕ-2012/11/USLUG від 31.12.2012 року) та визначає строк повернення зазначеної заборгованості.

Таким чином, місцевим господарським судом правильно зазначено про те, що договір про визнання та оплату заборгованості від 20.08.2014 року з наступними змінами та доповненнями за своєю правовою природою не створює для сторін цього договору нові зобовязання, а лише конкретизує уже існуючі зобовязання з оплати заборгованості та встановлює визначений сторонами строк для її оплати, протилежні твердження скаржника суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на вищенаведене.

Крім цього, вказана обставина встановлена постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.10.2015р. у справі №914/1126/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.12.2015р., відтак в порядку ст.35 ГПК України не потребує доказуванню.

Щодо посилання скаржника на вчинення оспоруваного правочину під впливом обману , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З аналізу вказаної статті вбачається, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

ОСОБА_5 обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину).

Відповідно до п.3.10.постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.к зазначено вище, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В даному випадку вказані обставини повинен довести саме позивач.

Таким чином, позивач повинен довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману.

Умислом є психічне ставлення особи до своїх діянь та їх наслідків, яке виявляється в передбаченні наслідків поведінки і бажанні їх настання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, як на підтвердження умислу відповідача під час укладення спірного договору, покликається на невідповідність суми заборгованості в оскаржуваному договорі та додатку до нього даним бухгалтерського обліку, що підтверджується економічно-експертним дослідженням №3 від 22.01.2016р.

Щодо наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що економічно-експертне дослідженням №3 від 22.01.2016р. на яке посилає позивач було проведено на підставі поданих лише позивачем документів, та без повідомлення експерта про кримінальну відповідальність, а тому такий доказ не відповідає вимогам процесуального закону щодо належності доказів у справі.

Крім того, варто зазначити, що вказане дослідження жодним чином не доводить умислу відповідача під час укладення спірного договору.

Також, судом апеляційної інстанції критично оцінюється нотаріально посвідчення заява ОСОБА_6 на яку скаржник посилається в апеляційній скарзі, оскільки як правильно зазначено судом першої інстанції про те, що посвідчуючи вказану заяву нотаріус лише підтверджував факт підписання цієї заяви ОСОБА_6, однак не підтверджував достовірність описаних у ній подій.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що покликання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не досліджено дійсної суми заборгованості, спростовується судом апеляційної інстанції, оскільки предметом розгляду даної справи є визнання договору та додаткової угоди недійсним, а відтак розглядаючи даний спір у суду відсутні підстави встановлювати відповідність суми заборгованості відображеної в оспорюваному договорі та додатку до нього, дійсній сумі боргу відповідно до бугхалтерського обліку сторін, при цьому оцінюється лише відповідність спірного договору та додатку до нього вимогам чинного законодавства, і як наслідок наявність чи відсутність підстав для визнання їх недійсними.

При цьому, відповідно до посадових обовязків підписант договору та додатку до нього не був позбавлений можливості ознайомитися з первинними документами в яких містилася вся необхідна інформація, в тому числі стосовно суми боргу, перед укладнням спірного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму ВГС України №11 від 29.05.13 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З аналізу ст.203 ЦК України вбачається, що правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, а позивачем не доведено обставин, які б підтверджували невідповідність спірного договору та додатку до нього вимогам чинного законодавства чи вчинення таких правочинів під впливом обману про що зроблено правильний висновок судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 16.05.16 у даній справі.

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 16.05.16 у справі № 914/321/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Українсько-польського спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Артгос-Пласт без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.07.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.