ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.07.16р. Справа № 904/3189/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОМЕТИЗ", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ", м. Дніпропетровськ

про стягнення 221 244,68 грн. за договором оренди майна

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник - дов. б/н від 21.01.2016р.

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «ДНІПРОМЕТИЗ» звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ» про стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 98 087,90 грн., пені 19 382,93 грн., 3% річних 1 173,85 грн., неустойки за невиконання обовязку щодо повернення речі у разі припинення договору найму 102 600,00 грн. за договором оренди (найму) майна № 561/13 від 21.06.2013р.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди (найму) майна № 561/13 від 21.06.2013р.

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 04.07.2016р. відповідач свого представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. У відзиві на позов зазначив, що він позовні вимоги визнає частково у сумі 45 400,00 грн. - основної заборгованості з орендних платежів до 31.12.2015р., 1 027,26 грн. - 3% річних, 7 919,86 грн. - пені, 51 300,00 грн. - неустойки, в решті позовних вимог просить відмовити на підставі наступного. Згідно п. 7.1. договору строк його дії до 31.12.2015р., що не надає позивачу в подальшому за спірним договором, навіть згідно ч. 2 ст. 795 ЦК України, нараховувати орендну плату, зокрема за січень-березень 2016 року, розмір якої за підрахунками позивача склав 51 300,00 грн.

Крім того, як зазначає відповідач, позивач за один і той же період, а саме січень-березень 2016 року нарахував як оренду плату, за договором, дія якого закінчена, так і неустойку, що взагалі не передбачено договором оренди та суперечить чинному законодавству.

Також, відповідач зазначає, що позивач звернувся з позовом до суду лише 21.04.2016р., у зв'язку з чим необхідно застосувати строки позовної давності до суми пені нарахованої в період 07.04.2015р. по 21.04.2015р. Нарахування пені за період з січня по березень 2016р. взагалі не підлягає стягненню, у зв'язку з закінченням 31.12.2015р. строку дії договору.

Що стосується інфляційних втрат, то відповідач зазначає, що позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат не вірно, оскільки при їх нарахуванні необхідно керуватися приписами Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р.

Крім того відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій вдвічі.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не подавалось.

У судовому засіданні 24.05.2016р. оголошувалась перерва до 06.06.2016р.

Ухвалою суду від 06.06.2016р. продовжено строк розгляду справи до 06.07.2016р. та у судовому засіданні 06.06.2016р. оголошено перерву 04.07.2016р.

У судовому засіданні 04.07.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2013р. Публічним акціонерним товариством «ДНІПРОМЕТИЗ» (далі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ» (далі орендатор, відповідач) укладено Договір оренди (найму) майна № 561/13 (далі Договір). В подальшому: 01.12.2014р., 31.12.2014р., 20.03.2015р., 30.06.2015р. та 30.09.2015р. сторонами підписано Додаткові угоди до Договору оренди (найму) майна № 561/13 від 21.06.2013р.

Відповідно до п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне та зворотне користування в якості обєкту оренди наступне майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда», 20 (на території орендодавця), яке є власністю орендодавця та детально описане а акті приймання-передачі:

- площадка відкритого типу загальною площею 1 000,00 кв.м (склад метала), ділі сукупно іменовані майно.

Сукупна оціночна вартість майна з врахуванням її індексації 1 500 000,00 грн. (п. 1.2. Договору).

Згідно п. 1.3. Договору майно має бути передано орендарю на протязі 3 календарних днів за Актом приймання-передачі, який після його підписання сторонами є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 2.1. Договору в редакції Додаткової угоди від 30.09.2015р. майно передається в оренду на строк з моменту підписання акта приймання-передачі до 31.12.2015р.

У відповідності до п. 3.1. Договору розмір орендної плати встановлюється в протоколі узгодження цін, який після підписання сторонами є невідємною частиною цього договору.

Розмір орендної плати в межах строку дії цього договору може бути змінений за вимогою орендодавця в разі зміни конюктури рику або діючих на ринку орендних ставок, або зміни офіційного/комерційного курсу української гривни до долару США/Євро, а також в інших випадках шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди та нової редакції протоколу узгодження ціни (п. 3.2. Договору).

Згідно протоколу узгодження ціни від 21.06.2013р. ціна за 1 кв.м. складає 8,00 грн.

Протоколом узгодження ціни від 31.12.2014р. ціна за 1 кв.м. складає 16,26 грн.

У протоколі узгодження ціни від 20.03.2015р. ціна за 1 кв.м. встановлена 17,10 грн.

Відповідно до п. 3.3. Договору орендатор зобовязується виплачувати орендодавцю за користування майном орендну плату не пізніше 5 числа наступного за розрахунковим календарного місяця. При цьому в платіжному дорученні повинні бути вказані номери та дати укладення цього договору, призначення платежу (орендна плата), розрахунковий(і) місяць(і), який(і) проводиться оплата, а також можуть вказуватися номер та дата виставленого(их) орендодавцем в порядку передбаченому п. 3.5. цього договору, відповідного(их) рахунку(ів).

Орендатор зобовязаний своєчасно, у встановленому цим договором порядку та в повному обємі вносити орендну плату (абзац 3 п. 4.1. Договору).

Відповідно до абзацу 13 п. 4.1. Договору орендатор зобовязаний по закінченню строку дії цього договору та у випадках його дострокового розірвання у встановленому порядку на протязі 5 календарних днів повернути майно по акту приймання-передачі у тому стані, в якому воно було отримано в оренду, з урахуванням нормального зношування, очистити приміщення від побутового сміття та виробничих відходів, провести поточний ремонт майна, при цьому всі пристосування та поліпшення, виконані орендатором під час користування майном, якщо вони не можуть бути відділені від майна без нанесення шкоди останньому, залишаються в розпорядженні орендодавця.

Згідно п. 7.1. Договору в редакції Додаткової угоди від 30.09.2015р. цей договорі вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2015р.

На виконання умов договору 21.06.2013р. сторони уклали акт приймання-передачі майна до договору оренди (найму) майна № 561/13 від 21.06.2013р. (а.с. 29). За змістом зазначеного акту позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування площадку відкритого типу загальною площею 1 000,00 кв.м. (склад металу).

Як зазначає позивач у позовні заяві, строк дії договору оренди (найму) майна № 561/13 від 21.06.2013р. сплинув 31.12.2015р., однак відповідач орендоване майно, станом на 11.04.2016р. не повернув.

Позивачем на адресу відповідача направлено претензію за вих. №40/16-22 від 13.01.2016р. з вимогою про погашення заборгованості за договором (а.с. 38), яку відповідач отримав 30.01.2016р., що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 39). Однак відповідач відповіді на претензію не надав, суму боргу не оплатив.

Враховуючи неповернення відповідачем майна, позивач нарахував заборгованість з орендних платежів включно до березень 2016 року в розмірі 96 700,00 грн., що і є причиною спору.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на підставі наступного.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (Стаття 795 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що доказів сплати заборгованості з орендної плати за Договором відповідач суду не надав, доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог в цій частині не спростував, суд вважає правомірним стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі.

Однак, слід зазначити, що позивач нарахував та просить стягнути з відповідача орендну плату за період до березня 2016р. включно.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.1. Додаткової угоди до Договору від 30.09.2015 строк дії договору до 31.12.2015р.

Умовами договору не передбачено нарахування орендної плати після закінчення строку дії договору.

Отже, нарахування орендної плати після закінчення строку дії договору за період січень-березень 2016р. у сумі 51 300,00 грн. є безпідставним.

Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення заборгованість з орендної плати в розмірі 45 400,00 грн. за період з жовтня 2015р. по грудень 2015р. У стягненні 51 300,00 грн. слід відмовити.

У звязку з неповерненням орендованого майна у строки встановлені договором, позивачем відповідачеві нараховано неустойку у сумі 102 600,00 грн. за період січень-березень 2016р.

Пунктом 5.5. Договору встановлено, що якщо орендатор по закінченню строку дії цього договору та у випадках його дострокового розірвання у встановленому порядку, відповідно у встановлені строки не поверне майно по акту приймання-здачі, він зобовязаний виплатити орендодавцю подвійний розмір орендної плати за кожний календарний місяць від дня виникнення обовязку повернути майно до дня його фактичного повернення орендодавцю (ч. 2 ст. 785 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Приймаючи до уваги положення наведених норм та перевіривши розрахунок позивача, суд прийшов до висновку що до стягнення підлягає неустойка, нарахована позивачем в розмірі 102 600,00 грн.

Крім основного боргу позивач просить стягнути з відповідача за період з 06.02.2015р. по 11.04.2016р. пеню у розмірі 19 382,93 грн. і 3% річних у сумі 1 173,85 грн. та за період з листопада 2015 по березень 2016р. - інфляційні втрати у сумі 1 387,90 грн.

Щодо стягнення пені суд зазначає наступне.

Умовами п. 5.2. Договору встановлено, що за несвоєчасну оплату орендної плати орендар зобовязується виплатити орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України та діючим на період прострочення платежу, від суми боргу за кожен день прострочення платежу.

В силу п.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що розмір пені за період з 06.02.2015р. по 11.04.2016р., який підлягає до стягнення становить 15 875,68 грн.

Нарахування пені на несплачену орендну плату за січень березень 2016 є необґрунтованим з підстав, зазначених вище.

Крім того, відповідач у відзиві на позов заявив про пропуск позивачем строку позовної давності на стягнення пені.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Зважаючи на те що, позивачем пропущено строк позовної давності на стягнення пені за січень березень 2016р., про що заявлено відповідачем, до стягнення підлягає 15 251, 77 грн. пені.

У стягненні 4 131,16 грн. слід відмовити.

Згідно з ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача судом встановлено, що 3% річних за період з 06.02.2015р. по 11.04.2016р., які підлягають до стягнення становлять 987,52 грн.

В частині стягнення 3% річних у сумі 186,31 грн. слід відмовити.

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Згідно Рекомендацій ВСУ від 03.04.97р. № 62-97р. відносно порядку застосування індексів інфляції „при розгляді судових справ при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; отже умовно слід рахувати, що сума, яка підлягає стягненню з 1 по15 числа місяця, індексується за цей період, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Із змісту листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 року Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ випливає, що розраховані Міністерством статистики України індекси інфляції застосовуються помісячно, при чому, якщо за період в індексованому місяці набирається не менше п'ятнадцяти днів.

З врахуванням викладеного, інфляційні втрати, що підлягають до стягнення, становлять 358,65 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у сумі 1 029,25 грн. слід відмовити.

Статтями 33, 34 ГПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справ.

Враховуючи доведеність вимог позивачем та не спростування їх відповідачем належними та допустимими доказами, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача суми основного боргу 45 400,00 грн., неустойки 102 600,00грн., пені 15 251,77 грн., 3% річних 987,52 грн., інфляційних втрат 358,65 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо клопотання відповідача про зменшення вдвічі сум пені та неустойки, суд зазначає наступне.

В обґрунтування свого клопотання відповідач зазначає, що ТОВ "ГЛОБАЛ" має не виконані грошові зобов'язання перед іншими юридичними особами на загальну суму, яка перевищує півтора мільйона гривень, і яка підтверджена судовими рішеннями: від 26.05.2015р. по страві № 904/3455/15 та від 24.12.2015р. № 904/5203/14.

Також, відповідач зазначає, що діяльність підприємства ТОВ "ГЛОБАЛ" є збитковою, що підтверджується фінансовими звітами підприємства.

Пунктом 1 статті 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а також на підставі ст. 233 Господарського кодексу України, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст. 83 ГПК України), суд приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. За змістом вказаної норми, зменшення розміру неустойки є правом, а не обов'язком суду, яке застосовується у виняткових випадках.

Статтями 33, 34 ГПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справ.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено винятковості випадку, який би був підставою для застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК України."

Крім того, відповідачем не надано доказів ні оплати ним хоча б частини боргу, ні доказів повернення майна з оренди після закінчення строку дії договору.

На підставі викладеного у задоволенні клопотання відповідача про зменшення вдвічі сум пені та неустойки слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір слід покласти на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, статтями 1, 2, 4, 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, 21, 22, 33, 34, 36, 49, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ» (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Сімферопольська, буд. 21, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДНІПРОМЕТИЗ» (49000, м. Дніпропетровськ, пр. Газети "Правда", 20. ) 45 400,00 грн. (сорок п'ять тисяч чотириста грн.) основного боргу, 102 600,00 грн. (сто дві тисячі шістсот грн. 00 коп.) - неустойки, 15 251,77 грн. (п'ятнадцять тисяч двісті п'ятдесят одна грн. 77 коп.) - пені, 987,52 грн. (дев'ятсот вісімдесят сім грн.52 коп.) - 3% річних., 358,65 грн. (триста п'ятдесят вісім грн. 65 коп.) - інфляційних втрат та 2 468,97 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят вісім грн. 97 коп.) - витрат по сплаті судового збору, про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог - відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,

- 11.07.2016р.

Суддя ОСОБА_2