ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2016р. Справа № 914/1202/16

За позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Інвест.», Львівська область, Яворівський район, с. Бердихів;
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро», Львівська область, Радехівський район, с. Завидче;
про:стягнення боргу, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 31.03.2016р.);
від відповідача:не зявився.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

04.05.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Інвест.» (надалі Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро» (надалі Відповідач) про стягнення 18457,22грн. боргу, 16334,19грн. неустойки (пені), 1338,58грн. 3% річних, 18457,22грн. штрафу та 13604,43грн. інфляційних збитків.

Ухвалою суду від 05.05.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 23.05.2016р.

20.05.2016р. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої ТОВ «Явір-Інвест.» просило суд припинити провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу 18457,22 грн. (у звязку з її сплатою) та стягнути з відповідача на користь позивача 12000,00 грн. В судовому засіданні 23.05.2016р. суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та оголосив перерву до 06.06.2016р. Ухвалою від 06.06.2016р. судом продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд відкладено на 06.07.2016р.

Представник позивача в судове засідання зявився, 05.07.2016р. через канцелярію суду подав додаткові обґрунтування щодо договірного характеру поставки. Заявлені вимоги представник ТОВ «Явір-Інвест.» обґрунтовує тим, що 13.06.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №1306/5, відповідно до якого позивач як постачальник зобовязувався поставити у власність покупця відповідача товар, а покупець зобовязувався прийняти та оплатити замовлений товар протягом 21 календарного дня з моменту його отримання. На виконання договору позивачем 20.11.2013р. було передано відповідачу товар на суму 19416,07 грн., що підтверджується видатковою накладною №ЯІ-0000236. На думку позивача, одержаний товар відповідач повинен був оплатити не пізніше 11.12.2013р. У звязку з тим, що своїх зобовязань за договором покупець належним чином не виконав, зокрема, частково оплатив товар на суму 958,85 грн. (в результаті проведеного взаємозаліку між сторонами), позивач звернувся з даним позовом до суду. Втім, зважаючи, що після порушення провадження відповідач оплатив основну суму боргу, позивач просить суд припинити провадження в цій частині та стягнути з ТОВ «В.Д.С. Агро» 12000,00 грн. інфляційних втрат.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що видаткова накладна №ЯІ-0000236 від 20.11.2013р., на підставі котрої був поставлений товар не містить посилання на договір поставки №1306/5 від 13.06.2013р., а відтак вважати, що поставка товару відбулася на підставі вказаного договору немає. Враховуючи позадоговірний характер поставки, позивач не вправі стягувати з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що позивачем не дотримано процедури, встановленої ст. 530 ЦК України щодо виставлення претензії про оплату товару, а тому судовий збір в даному слід покласти на позивача.

На переконання суду, неявка належним чином повідомленого відповідача про час, дату та місце судового розгляду, в силу положень п. 3.9.2. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.06.2013р. між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) укладено Договір поставки №1306/5 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобовязується поставити у власність покупця товар, асортимент та ціна якого визначені у рахунку-фактурі, а покупець зобовязується прийняти та оплатити замовлений товар.

Якщо передача товару здійснюється на складі постачальника, строк поставки (передачі) товару становить 7-14 календарних днів з моменту одержання постачальником належним чином оформленого замовлення за умови належного виконання покупцем своїх обовязків щодо оплати товару. В разі, якщо постачальник товару на умовах франко-склад покупця, факт передачі товару покупцеві оформляється шляхом підписання сторонами накладної на поставку відповідної партії товару. В разі, якщо постачальник здійснює поставку товару на умовах франко-склад постачальника, моментом передачі товару є момент передачі/відвантаження товару покупцю або призначеному ним перевізнику (положення п. 2.2., 2.4., 2.5. Договору).

Як стверджує позивач, на виконання зобов'язань за Договором, ним було передано, а відповідачем без зауважень прийнято товар (стартер для бройлерів, фінішер для бройлерів) на загальну суму 19416,07 грн., що підтверджується видатковою накладною від №ЯІ-0000236 від 20.11.2013р. та податковою накладною №22 від 20.11.2013р. (зареєстрованою в органах ДПІ).

В пункті 5.3. Договору, сторони узгодили, що оплата вартості товару здійснюється шляхом 100% післяоплати протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Сторонами не заперечується, що вартість поставленого 20.11.2013р. товару частково сплачена покупцем в результаті проведення 26.03.2015р. між сторонами взаємозаліку зустрічних однорідних вимог. На підставі банківської виписки по рахунку, платіжного доручення №715 від 10.05.2016р. судом встановлено, що решта частини боргу 18457,22 грн. погашено відповідачем 10.05.2016р., відтак станом на день розгляду справи, основна сума боргу сплачена відповідачем повністю. Таким чином, предметом спору в справі являється стягнення 12000,00 грн. інфляційних втрат.

Водночас, відповідач не погоджується з заявленими вимогами щодо стягнення 12000,00 грн., оскільки на його думку, поставка товару відбулася поза межами Договору, а тому підстав для стягнення інфляційних немає. Позивач в свою чергу стверджує, що товар був поставлений на виконання умов Договору, а відсутність у видатковій накладній вказівки на номер та дату договору, не свідчить про те, що поставка відбулася поза його межами, оскільки законодавством не встановлено вимог щодо зазначення реквізитів договору.

Положеннями п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 4 Постанови від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у звязку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у звязку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи те, основна сума боргу була сплачена відповідачем після порушення провадження у справі, суд прийшов до висновку, що провадження в цій частині підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а позовна вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат такою, що підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Положеннями ч. 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

В п. 5.3. Договору сторонами визначено, що розрахунок за товар здійснюється протягом 21 календарного дня з моменту отримання такого.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки у встановлений в п. 5.3. Договору розрахунок за одержаний товар відповідач в повному обсязі не здійснив, він вважається таким, що прострочив зобовязання. Разом з тим, після порушення провадження у справі покупець розрахувався за товар повністю, що зокрема, стало підставою для припинення провадження в цій частині.

Судом відхиляються твердження відповідача з приводу того, що поставка товару на підставі видаткової накладної №ЯІ-0000236 від 20.11.2013р. є позадоговірною (оскільки така не містить посилання на Договір поставки №1306/5 від 13.06.2013р.) виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вбачається з п. 10.1. Договору, такий вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками та припиняє свою дію 31 грудня 2013 року.

Зважаючи на те, що строк дії Договору визначений сторонами до 31.12.2013р., а поставка товару на підставі видаткової накладної №ЯІ-0000236 здійснена позивачем 20.11.2013р., тобто під час дії Договору поставки №1306/5 від 13.06.2013р., позивач поставивши товар на підставі вказаної накладної, виконав свій обовязок щодо поставки товару покупцю, встановлений п. 1.1. Договору, а не здійснив позадоговірну поставку, як про це зазначає відповідач.

Господарський суд констатує, що відсутність зазначення у видатковій накладній реквізитів договору, на підставі котрого відбувається господарська операція (при тому, що сторони не заперечують самого факту поставки товару) не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості (в т.ч. пені, 3% річних, інфляційних), факт існування та розмір якої сторони не заперечують.

Аналогічна позиція викладена в постанові ВГС України від 25.02.2016р. у справі №914/1203/15.

Товар за укладеним між сторонами Договором визначається як премікси, концентрати, білково-вітамінні добавки, кормові суміші тощо. З видаткової накладної №ЯІ-0000236 від 20.11.2013р. вбачається, що предметом даної поставки являвся стартер для бройлерів 1,25% без конц. та фінішер для бройлерів 1,25%, що відповідає асортименту, визначеного Договором.

Крім цього, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено перелік обовязкових реквізитів, котрі повинні мати первинні та зведені облікові документи, однак серед них відсутні посилання на номер, дату договору чи іншого документа, на підставі якого здійснюється господарська операція.

Таким чином, відсутність у видатковій накладній дати та номеру договору, на підставі якого здійснювалася поставка за встановлених господарським судом обставин (поставки товару під час дії Договору, відповідності асортименту товару обумовленого Договором товару, вказаному у накладній, визнання покупцем факту поставки, кількості та вартості одержаного товару), не може свідчити про відсутність у відповідача обов'язку розрахуватися за отриманий ним товар саме на підставі Договору поставки №1306/5 від 13.06.2013р.

Аналогічна правова позиція висловлена ВГС України в постанові від 13.01.2010р. у справі №9/49.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, що такі підлягають стягненню з відповідача повністю, в розмірі 12000,00 грн.

При цьому суд звертає увагу сторін на те, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті (п. 3.1. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». З наведеного слідує, що нарахування інфляційних втрат є правом кредитора у разі прострочення зобовязання боржником та не привязується до підстави виникнення зобовязання, чи то на підставі договору, чи видаткової накладної.

Більше того, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. 1.7. вказаної вище Постанови). Таким чином, у випадку одержання товару на підставі видаткової накладної, обовязок по сплаті виникає у покупця з дня, наступного за днем прийняття товару, а тому жодних порушень прав відповідача немає.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що зменшені позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1378,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Зменшені позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро» (80233, Львівська обл., Радехівський р-н, с. Завидче, вул. Центральна, 99; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Інвест.» (81000, Львівська обл., Яворівський р-н, с. Бердихів, вул. Промислова, 8; ) 12000,00 грн. інфляційних втрат та 1378,00 грн. судового збору.

3. Провадження у справі про стягнення з ТОВ «В.Д.С. Агро» на користь ТОВ «Явір-Інвест.» 18457,22 грн. боргу припинити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 11.07.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.