КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2016 р. Справа№ 910/6955/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Головащенко К.Г. - представник за довіреністю б/н від 02.02.2016;

від відповідача: Крісій Г.Д. - представник за довіреністю б/н від 31.12.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016

у справі № 910/6955/16 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Соверен"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес"

про стягнення 6 599,92 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 (повне рішення складено 16.05.2016) позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Соверен" суму страхового відшкодування в розмірі - 6 599, 92 грн., 1 378,00 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнівес" 26.05.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення було прийнято судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для вирішення справи, а викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають обставинам справи. Зокрема, на думку апелянта, місцевим господарським судом не враховано те, що звіт про визначення вартості матеріального збитку складений суб'єктом оціночної діяльності з урахуванням податку на додану вартість, в той час, коли виплата страхового відшкодування перерахована на рахунок ФОП ОСОБА_4, який не зареєстрований платником ПДВ. Крім того, апелянт вважає, що місцевим господарським судом помилково не було зменшено розмір страхового відшкодування на суму франшизи, яка становить 500 грн. Також, апелянт зазначає, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо розміру здійснення страхового відшкодування, відповідач звернувся до незалежного суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_5, яким складено Звіт про оцінку вартості матеріального шкоди на суму 12 878,70 грн. Вказаному доказу, за доводами апелянта, місцевим господарським судом не було надано оцінку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.07.2016.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 14.07.2016.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (з урахуванням доповнень до відзиву), в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обґрунтування доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в силу ст. 993 ЦК України до позивача перейшло право вимоги, у межах фактичних витрат. Також, позивач зазначає, що виплату страхового відшкодування ПрАТ "Страхова компанія "Соверен", зокрема, здійснено на підставі наряда-замовлення № 123020476/122023653 від 28.06.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2016 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та доповненнях до нього.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 27 травня 2015 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Соверен" (страхових за договором) та ОСОБА_6 (страхувальник за договором) укладено договір № 1-173-005/15 страхування транспортного засобу (далі договір № 1-173-005/15 від 27.05.2015), предметом якого є страхування транспортного засобу Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В пунктах 2.2, 6.1 договору № 1-173-005/15 від 27.05.2015 сторонами визначено, що страхова сума становить 300 000 грн., строк дії договору з 27.05.2015 до 26.05.2016.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 08.06.2015 о 18 год. 00 хв. по вул. Богатирській - вул. Героїв Дніпра в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6 та транспортного засобу Toyota Matrix, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, що підтверджується довідкою № 65732918 про ДТП.

У результаті вказаного ДТП було пошкоджено застрахований позивачем транспортний засіб Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі № 756/7710/15-п ОСОБА_7 (водія транспортного засобу Toyota Matrix, державний реєстраційний номер НОМЕР_2) визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стосовно неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Таким чином, враховуючи приписи ч.4 ст.35 ГПК України, вина особи, яка керувала транспортним засобом Toyota Matrix (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), встановлена постановою Оболонського районного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі № 756/7710/15-п.

Відповідно до звіту № 2089 від 12.06.2015 матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Opel Insignia, державний номер НОМЕР_1, в результаті пошкодження при ДТП складає 21 003,02 грн. з ПДВ.

Згідно рахунку № 33109 від 12.06.2015, виставленого ФОП ОСОБА_4 власнику пошкодженого транспортного засобу, вартість робіт становить 19 978,62 грн. без ПДВ.

З наряду-замовлення № 123020476/122023653 від 28.06.2015 складеного ФОП ОСОБА_4 та власником пошкодженого автомобіля вбачається, що вартість виконаних робіт становить 19 478,62 грн. без ПДВ.

На підставі договору страхування та рахунку, виставленого позивачем було складено страховий акт № 07/15-11Т від 07.07.2015, в якому визнано подію страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 19 478,62 грн.

Статтею 979 ЦК України та частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування", зокрема, визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 111 від 08.07.2015 позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_4 перераховано 19 478,62 грн. без ПДВ.

Доводи апелянта щодо необхідності зменшення розміру страхового відшкодування на суму ПДВ відхиляють судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, оскільки як з виставленого ФОП ОСОБА_4 рахунку, так і з платіжного доручення № 111 від 08.07.2015 вбачається, що вартість відновлювального ремонту становить 19 478,62 грн. без врахування ПДВ.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на те, що в силу абз. 2 ч. 2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, така сума зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. Оскільки в даному випадку беніфіціаром є страховик потерпілої особи, тобто регресне відшкодування, положення вищенаведеної статті не підлягає застосуванню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 11.02.2016 у справі № 910/19300/15.

Матеріалами справи підтверджується та вірно встановлено місцевим господарським судом, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Toyota Matrix, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, згідно полісу № АЕ/3103366 від 22.05.2015, застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Юнівес". Строк дії з 26.05.2015 до 25.05.2016.

Таким чином, у зв'язку з укладенням полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/3103366, відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Toyota Matrix, державний реєстраційний номер НОМЕР_2. Судом встановлено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну згідно положень полісу становить 50000,00 грн.

Оскільки позивачем відшкодовано вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, а цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована відповідачем, апеляційний господарський суд погоджується з висновками господарського суду міста Києва про те, що до ПрАТ "Страхова компанія "Соверен" перейшло право зворотної вимоги до ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" як особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" з заявою № 301 від 18.09.2015, в якій було запропоновано відповідачу сплатити вартість відшкодованих збитків у розмірі 19 478,62 грн.

Відповідач, вважаючи завищеною суму виплаченого позивачем страхового відшкодування, звернувся до суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 для складання відповідного Звіту по оцінці вартості матеріального збитку, завданого автомобілю Opel Insignia, державний номер НОМЕР_1. Так, за наведеним Звітом вартість відновлювального ремонту становить 12 878,70 грн., яка була оплачена відповідачем.

Таким чином, відповідач задовольняючи частково вимогу позивача про сплату страхового відшкодування, фактично виходив із суми, визначеної у звіті по оцінці вартості матеріального збитку. Вказані обставини, зокрема, покладені в основу доводів апеляційної скарги, які відхиляються судом апеляційної інстанції як підстава для відмови у задоволенні позову (та, відповідно, скасування рішення суду першої інстанції), виходячи з наступного.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору № 1-173-005/15 від 27.05.2015 в його п. 9.5 досягнуто згоди, що розмір страхового відшкодування за певним страховим випадком визначається за наданим станцією технічного обслуговування кошторисом, актом товарознавчої експертизи чи висновком аварійного комісара, визначеного страховиком.

Таким чином, договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, а також положеннями Закону України «Про страхування» та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика визначати розмір страхового відшкодування виключно на підставі звіту суб'єкта оціночної діяльності.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", наявність страхового акту № 07/15-11Т від 07.07.2015, платіжного доручення № 111 від 08.07.2015 та наряду-замовлення № 123020476/122023653 від 28.06.2015, виставленого ФОП ОСОБА_4, яка надала послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна (роботи без зауважень прийняті ОСОБА_6 - а.с. 23), є достатнім доказом фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування.

Разом з цим, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не остаточну суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/7163/14, правові висновки в якій в силу ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для судів при застосуванні аналогічних норм права.

Отже, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Також судом апеляційної інстанції відхиляються твердження апелянта щодо необхідності встановлення іншої нормо-години, оскільки в силу приписів ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика переходить право вимоги у межах фактичних затрат, розмір яких безпосередньо підтверджується як рахунком ФОП ОСОБА_4, так і, платіжним дорученням № 111 від 08.07.2015. При цьому, загальна сума страхового відшкодування заявлена в межах ліміту відповідальності, визначеного полісом № АЕ/3103366.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 36.6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. А тому, мотиви апеляційної скарги про врахування франшизи, яка передбачена стосовно потерпілої особи, є помилковим.

Матеріалами справи підтверджується, що в п. 5 полісу № АЕ/3103366 від 22.05.2015 сторонами визначено нулюву франшизу, а від так, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про страхове відшкодування не підлягає зменшенню. Доводи апелянта в цій частині відхиляються судом. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/7163/14, правові висновки в якій в силу ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для судів при застосуванні аналогічних норм права.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Зважаючи на ту обставину, що відповідач виплатив суму страхового відшкодування лише частково в розмірі 12 878,70 грн., суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача 6 599,92 грн. (залишок суми).

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 у справі №910/6955/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 у справі №910/6955/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6955/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров