РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016Справа №910/6591/16

За позовом Автогаражного кооперативу «Чайка»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіінвестбуд і КО»

про визнання договору припиненим

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Білоус Ф.Й., Кіккас М.В.

від відповідача: Висоцький О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Автогаражний кооператив «Чайка» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіінвестбуд і КО» про визнання припиненим інвестиційного договору на будівництво з подальшою експлуатацією та обслуговуванням приміщень міні автосервісу та магазину супутніх товарів від 27.10.2005 р., за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 82, укладеного між Автогаражним кооперативом «Чайка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітіінвестбуд і КО» з 01.08.2008 р. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору, що є підставою для його припинення відповідно до умов вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/6591/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.05.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

12.07.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітіінвестбуд і КО» подало відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечило, мотивуючи своє заперечення тим, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогами компенсувати понесені витрати, в той час як рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2010 р. у справі № 32/124 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітіінвестбуд і КО» до Автогаражного кооперативу «Чайка», Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» встановлено факт здійснення компенсації відповідачем витрат, пов'язаних з оформленням та утриманням земельної ділянки.

Також відповідач зазначає, що Автогаражний кооператив «Чайка» ухиляється від виконання зустрічного зобов'язання за договором від 27.10.2005 р. щодо погодження переоформлення договору оренди земельної ділянки.

Крім того, відповідач вказує, що договором від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р., не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку на вимогу сторони.

У даному судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені вимоги та просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 13.07.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради № 31/905 від 25.09.2003 р. «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» Авогаражному кооперативу "Чайка" передано земельну ділянку загальною площею 1, 67 га по вул. Фрунзе, 82 у Подільському районі міста Києва за рахунок земель, наданих Акціонерному товариству закритого типу «Київський меблевий комбінат», з яких - 1, 22 га у приватну власність для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів, 0, 45 га - у довгострокову оренду на 25 років для будівництва, експлуатації та обслуговування приміщень міні автосервісу та магазину супутніх товарів.

19.05.2004 р. між Київською міською радою та Авогаражним кооперативом "Чайка" укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Київська міська рада, на підставі рішення № 31/905 від 25.09.2003 р., зобов'язалась передати, а позивач - прийняти в оренду земельну ділянку площею 0, 4514 га по вул. Фрунзе, 82 у Подільському районі міста Києва для будівництва, експлуатації та обслуговування приміщень міні автосервісу та магазину супутніх товарів строком на 25 років.

27.10.2005 р. між Авогаражним кооперативом "Чайка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" укладено інвестиційний договір на будівництво з подальшою експлуатацією та обслуговуванням приміщень мініавтосервісу та магазину супутніх товарів за адресою: м. Київ, Подільський район, вул. Фрунзе, 82.

Відповідно до п. 2.1 договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" фінансує витрати та проводить роботу з отримання дозвільної, погоджувальної документації, проектування, будівництво об'єкту (приміщення мініавтосервісу та магазину супутніх товарів за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 82 у Подільському районі м. Києва) з подальшим отриманням документів для оформлення права власності на частину об'єкту інвестування.

19.01.2007 р. Авогаражним кооперативом "Чайка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" підписано додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору від 27.10.2005 р., якою сторонами погоджено, що об'єктом інвестування є багатофункціональний комплекс за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 82 у Подільському районі міста Києва, на який Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" набуває право власності в результаті належного виконання умов цього договору, а також інші умови.

30.04.2007 р. між Авогаражним кооперативом "Чайка", Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сітіінвестбуд і Ко" укладено додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору від 27.10.2005 р., відповідно до умов якої сторони домовились, що з дня підписання останньої всі права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" за інвестиційним договором на будівництво з подальшою експлуатацією та обслуговуванням приміщень мініавтосервісу та магазину супутніх товарів на вул. Фрунзе, 82 у місті Києві від 27.10.2005 р. переходять до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіінвестбуд і Ко".

02.05.2007 р. між Авогаражним кооперативом "Чайка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сітіінвестбуд і Ко" укладено додаткову угоду № 3 до інвестиційного договору від 27.10.2005 р. та встановлено, що відповідач здійснює вкладення власних, позичкових, залучених майнових та інтелектуальних цінностей у будівництва об'єкта інвестування, забезпечує його фінансування і розпоряджається вкладеними інвестиціями на свій розсуд з метою одержання прибутку або соціального ефекту.

Договір, відповідно до п.п. 11.1., 11.2. набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту оформлення відповідачем права власності на об'єкт інвестування. Договір припиняє свою дію у таких випадках: після повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, за згодою сторін до закінчення терміну дії договору, за наявності обставин непереборної сили, якщо такі діють більше, ніж два місяці.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Автогаражний кооператив «Чайка» стверджує, що всупереч умовам інвестиційного договору від 27.10.2005 р., відповідачем не погоджувалась проектно-кошторисна документація на будівництво об'єкта, графік виконання робіт по будівництву об'єкта, не здійснено жодної оплати, необхідної для отримання дозвільної та погоджувальної документації, що зумовило порушення строку введення об'єкту будівництва в експлуатацію та, відповідно, несвоєчасне виконання відповідачем умов вказаного інвестиційного договору від 27.10.2005 р. тягне для позивача неповоротні наслідки та, зокрема, є підставою для припинення договору оренди земельної ділянки від 19.05.2004 р., оскільки за умовами вказаного договору позивач зобов'язаний завершити забудову земельної ділянки у троки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою у встановленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору.

Відтак, позивач вважає інвестиційний договір від 27.10.2005 р. є припиненим з 01.08.2008 р. на підставі п. 12.3. договору, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем його умов.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Проаналізувавши умови інвестиційного договору від 27.10.2005 р., враховуючи приписи чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що за своїми правовими ознаками вказаний договір є договором підряду.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

У відповідності до ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

За приписами ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд відзначає, що фактично правовідносини сторін щодо будівництва об'єкту мініавтосервісу та магазину супутніх товарів на вул. Фрунзе, 82 у місті Києві врегульовані інвестиційним договором від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р., умовами якої встановлено, що якщо в рамках діючого законодавства відповідач не має можливостей здійснити оплату тих, чи інших витрат на проектування, будівництво, введення в експлуатацію та оформлення права власності на об'єкт, а їх повинен понести позивач, то відповідач компенсує їх позивачу у повному обсязі на підставі наданих позивачем документів шляхом внесення грошових коштів у касу позивача чи на його розрахунковий рахунок протягом 5-ти банківських днів з моменту надання відповідачу розрахункових документів.

Стверджуючи про невиконання відповідачем зобов'язань за інвестиційним договором від 27.10.2005 р., Автогаражним кооперативом «Чайка» не надано суду жодних доказів вчинення ним дій щодо отримання дозвільної документації, здійснення витрат на отримання таких документів та звернення до відповідача з вимогами про їх компенсацію в порядку п. 3.4. вказаного інвестиційного договору.

Стосовно доводів позивача про непогодження відповідачем проектно-кошторисної документації на будівництво об'єкта, графіку виконання робіт по будівництву об'єкта та обрані підрядні організації, суд відзначає, що умовами інвестиційного договору від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р. не встановлено обов'язок відповідача погоджувати з позивачем підрядні організації.

Умовами інвестиційного договору від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р. встановлено, що договір припиняє свою дію у разі виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, за згодою сторін до закінчення терміну дії договору, достроково за рішенням суду у разі порушення умов договору однією зі сторін та на у разі наявності обставин непереборної сили.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як встановлено ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання, відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За загальним правилом Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За приписами ст. 652 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

У відповідності до ст. 653 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Суд враховує, що відповідний договір вважається припиненим у зв'язку з його розірванням, однак в той же час, Автогаражним кооперативом «Чайка» не наведено обставин та не надано відповідних доказів, які б свідчили про наявність підстав для розірвання договору в порядку наведених норм та, крім того, інвестиційний договір від 27.10.2005 р. у судовому порядку не розірваний, відповідних позовних вимог Автогаражним кооперативом «Чайка» не заявлено.

При цьому, суд відзначає, що фактично зобов'язання за інвестиційним договором від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р. сторонами не виконані, у зв'язку з чим договір не є припиненим в порядку п. 12.3., в той час як право односторонньої відмови від договору не передбачено.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення відповідачем умов договору та недоведення ним наявності обставин, які відповідно до п. 12.3. є підставою для припинення інвестиційного договору від 27.10.2005 р. в редакції додаткової угоди № 3 від 02.05.2007 р.

Крім того, суд вважає за доцільне вказати, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

При цьому, обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд відзначає, що цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

В законодавстві України не міститься визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Залежно від наявності зв'язку із волею суб'єкта юридичні факти поділяються на події та дії.

Події - це юридично значущі явища, що виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії у свою чергу поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних або юридичних осіб. Суд встановлює факти, що мають юридичне значення, у випадках неможливості їх посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Як зазначається у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 р. у справі №10/732, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд зобов'язаний відмовити у позові.

За змістом листа Верховного суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» внаслідок відсутності передбаченого Цивільним кодексом України способу захисту цивільних прав та інтересів, суд має відмовити у задоволені відповідного позову.

За приписами ж норм матеріального права у разі розірвання договору, зобов'язання припиняється з моменту такого розірвання, а якщо договір змінено або розірвано судовим рішенням, то він відповідно вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, суд відзначає, що вимога позивача про визнання договору припиненим з 01.08.2008 р. є встановленням певного юридичного факту, не відповідає встановленим способами захисту порушених прав та не відноситься до компетенції господарської юрисдикції.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем та наведених ним обґрунтувань, зважаючи на наявні у справі докази і встановлені судом обставини та оцінюючи їх у сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог та відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 18.07.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.