КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2016 р. Справа№ 910/7527/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Девятка О.Г., довіреність № б/н від 22.07.2015;

від відповідача - Верховський О.В., довіреність № б/н від 30.12.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/7527/15-г (суддя Головіна К.І.) за позовом публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" до товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Феодосійський механічний завод" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.03.2014 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/7527/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд, дійшовши висновку про підписання договору з боку позивача уповноваженою особою, а також про недоведеність позивачем укладення оскаржуваного договору внаслідок зловмисної домовленості між представниками сторін, відмовив у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/7527/15-г скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на відсутність повноважень у представника ПАТ "Феодосійський механічний завод" ОСОБА_4 на підписання оскаржуваного договору.

Так, апелянт зазначає про те, що ОСОБА_5, який видав гр. ОСОБА_4 довіреність на укладення спірного договору не мав права діяти від імені товариства та надавати повноваження будь-якій іншій особі на представництво інтересів цього товариства, оскількив станом як на час видачі довіреності, так і станом на час укладення договору ОСОБА_5 не був директором ПАТ "Феодосійський механічний завод".

При цьому також, апелянт, в обґрунтування своїх вимог, посилається на рішення наглядової ради товариства, оформлене протоколом № 34 від 03.11.2011 р., яким був встановлений ліміт у 50 000 грн., та в межах якого директор заводу мав право приймати фінансово-господарське рішення без попереднього узгодження наглядовою радою.

За доводами апелянта, оскільки вказаний ліміт було перевищено, згода наглядової ради на укладення оскаржуваного договору є обов'язковою.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 11.07.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Феодосійський механічний завод" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Укркомерцгруп" (покупець) 14.03.14 р. було укладено договір купівлі-продажу 9/50 частин комплексу, відповідно умов якого (п. 1.1) до якого ПАТ "Феодосійський механічний завод" передає у власність ТОВ "Укркомерцгруп" 9/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 2 558,0 кв.м. від комплексу будівель та споруд механічного заводу, загальною площею 11 923,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АР Крим, м. Феодосія, вул. Чкалова, буд. 86, а ТОВ "Укркомерцгруп" приймає у власність вказані 9/50 частин комплексу і зобов'язується сплатити за це визначену договором грошову суму Згідно з п. 1.4 договору відчужуване нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 2 2910 га, кадастровий номер :01:005:1647 відповідно до витягу з ДЗК № НВ-14.

Згідно п. 2.1 договору ринкова вартість 9/50 частин комплексу станом на 31.10.13р. становить 485 372,64 грн., виходячи з висновку про вартість об'єкта, наданого суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Агентство експертної оцінки".

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3 договору ціна продажу 9/50 частин комплексу становить 485 372,64 грн., які продавець отримав повністю від покупця під час укладення цього договору. Така вартість 9/50 частин комплексу визначена сторонами за взаємним погодженням за відсутності примусу як будь-якої із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на 9/50 частин комплексу; визначена в цьому договорі на їх розсуд вартість саме цих 9/50 частин комплексу є справедливою і відповідає його дійсній вартості. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продані 9/50 частин комплексу і відсутність щодо покупця претензій будь-якого фінансового характеру.

За умовами п.п. 4.1, 4.2 цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 3 ст. 640 ЦК України). Право власності на 9/50 частин комплексу, що є предметом цього договору, підлягає державній реєстрації (п. 1 ст. 182 ЦК України) та виникає у покупця з дня такої реєстрації відповідно до закону (п. 4 ст. 334 ЦК України). Передача продавцем 9/50 частин комплексу покупцю здійснюється протягом 3-х робочих днів з дня укладення цього договору, про що сторони складають акт прийому-передачі.

На виконання умов вказаного договору позивач передав, а ТОВ "Укркомерцгруп" прийняло у власність 9/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, що підтверджується актом приймання-передачі від 18.04.2015 р.

Крім цього, відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ "Феодосійський механічний завод" визначену сторонами вартість 9/50 частин комплексу в сумі 485 372,64 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 41 від 10.04.2015 р., № 45 від 11.04.2015 р., № 46 від 11.04.2015 р. та № 51 від 18.04.2014 р.

Предметом позову, розглянутим судом першої інстанції, є вимога позивача про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеним висновком, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

В обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на відсутність повноважень у представника ПАТ "Феодосійський механічний завод" ОСОБА_4 на підписання оскаржуваного договору.

Колегія суддів вважає зазначені доводи необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Спірний договір було підписано з боку ПАТ "Феодосійський механічний завод" представником - ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, виданої директором товариства ОСОБА_5 та посвідченої 27.01.14 державним нотаріусом Першої Феодосійської державної нотаріальної контори АР Крим Глєбовим П.В. за реєстровим № 1-25.

При цьому, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи доводи апелянта про те, що ОСОБА_5, який видав гр. ОСОБА_4 довіреність на укладення спірного договору не мав права діяти від імені товариства та надавати повноваження будь-якій іншій особі на представництво інтересів цього товариства, оскількив станом як на час видачі довіреності, так і станом на час укладення договору ОСОБА_5 не був директором ПАТ "Феодосійський механічний завод".

Так, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (відповідні витяги містяться в матеріалах справи, а.с.170, т.1 та а.с. 82, т. 2 ), на час видачі вказаної довіреності (27.01.14) та на час укладення спірного договору (14.03.2014 р.) керівником та підписантом ПАТ "Феодосійський механічний завод" значиться ОСОБА_5

Будь-яких обмежень щодо цієї особи для представництва від імені юридичної особи в зазначених витягах не міститься (обов'язковість внесення відповідних даних передбачена ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Отже, на час видачі вказаної довіреності та на час укладення спірного правочину законним керівником ПАТ "Феодосійський механічний завод" був ОСОБА_5

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з положеннями статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 161 Цивільного кодексу України виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Згідно із п. 9.3.7 статуту ПАТ "Феодосійський механічний завод" (в редакції, чинній на час укладення договору) директор товариства у процесі виконання своїх функцій має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, зокрема, розпоряджатись майном і грошовими коштами товариства у межах, встановлених законодавством України, цим статутом та внутрішніми нормативними актами товариства; видавати довіреності на здійснення дій від імені товариства.

З пункту 9.3.8 статуту вбачається, що будь-яка угода по розпорядженню рухомим та нерухомим майном або інша угода укладена директором від імені товариства на суму, що перевищує встановлений для директора ліміт, а також будь-яка угода по розпорядженню нерухомим майном, без отримання попередньої згоди наглядової ради на укладення такої угоди, визнається недійсною та не підлягає виконанню.

Також, пунктом 9.2.3 статуту товариства передбачено, що до виключної компетенції наглядової ради належить прийняття рішення про вчинення значних правочинів, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є їх предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог, посилається на рішення наглядової ради товариства, оформлене протоколом № 34 від 03.11.2011 р., яким був встановлений ліміт у 50 000 грн., та в межах якого директор заводу мав право приймати фінансово-господарське рішення без попереднього узгодження наглядовою радою.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2013 року протоколом № 2/1 засідання наглядової ради ПАТ "Феодосійський механічний завод" були скасовані попередні обмеження на ліміти для вчинення правочинів посадовими особами товариства, запроваджені раніше наглядовою радою товариства та встановлений ліміт вартості правочинів директору ПАТ "Феодосійський механічний завод", в межах якого він може приймати фінансово-господарські рішення без попереднього узгодження з наглядовою радою у розмірі 1 000 000 гривень.

Отже, станом на день підписання спірного договору (14.03.2014р.) обмеження щодо ліміту на вчинення правочинів, укладання яких не потребує попереднього узгодження з наглядовою радою товариства становило 1 000 000 грн., а оскільки вартість об'єкту по договору купівлі-продажу, складала лише 485 372,64 грн. та не перевищила 10-25 відсотків вартості активів товариства (виходячи із даних річного фінансового звіту позивача за 2013 р.), встановленого ліміту для укладення правочину перевищено не було.

За наведених обставин, попереднє узгодження наглядовою радою вказаного договору не потребувалося.

При цьому, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що оскільки рішення загальних зборів ПАТ "Феодосійський механічний завод" про затвердження складу наглядової ради товариства, оформлене протоколом № 1 від 13.05.2013 р. було визнано недійсним (рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 18.03.2014 у справі №901/259/14), то відповідно протокол № 2/1 засідання наглядової ради ПАТ "Феодосійський механічний завод" від 14 травня 2013 року, яким встановлено ліміт вартості правочинів, які може укладати директор без погодження з цією радою, не може бути належним доказом встановлення нового ліміту.

Так, рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 18.03.2014 у справі №901/259/14 визнано недійсним рішення загальних зборів ПАТ "Феодосійський механічний завод" від 29.04.2013 року, оформлене протоколом № 1 від 13.05.2013 р.

Разом з тим, вказане рішення було скасовано постановою Севастопільського апеляційного господарського суду від 22.08.2014 у справі №901/259/14 та в частині вимог про визнання недійсним, зокрема, рішення загальних зборів ПАТ "Феодосійський механічний завод" від 29.04.2013 року, оформленого протоколом № 1 від 13.05.2013 р. провадження у справі припинено.

За наведених обставин, посилання апелянта на вказане рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 18.03.2014 у справі №901/259/14 є необґрунтованим.

Крім цього, слід також зазначити наступне.

До господарського суду міста Києва з позовом також про визнання недійсним рішення загальних зборів ПАТ "Феодосійський механічний завод" від 29.04.2013 року, оформленого протоколом № 1 від 13.05.2013 р. звертався ОСОБА_7 Судом першої інстанції провадження у даній справі зупинялося до розгляду вказаної справи.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. у справі №910/15556/15 у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення набрало законної сили.

З огляду на викладене, зазначені вище доводи апелянта є необґрунтованими.

У будь-якому разі доводи позивача про вчинення оскаржуваного правочину з перевищенням повноважень не можуть бути підставою для визнання його недійсним у зв'язку з наступним.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів т.ін.).

Так, підтвердженням схвалення позивачем спірного договору є передання ПАТ "Феодосійський механічний завод" відповідачу у власність 9/50 частин комплексу будівель та споруд механічного заводу, що підтверджується актом приймання-передачі від 18.04.2015 р.

Крім цього, відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ "Феодосійський механічний завод" визначену сторонами у договорі вартість 9/50 частин комплексу в сумі 485 372,64 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 41 від 10.04.2015 р., № 45 від 11.04.2015 р., № 46 від 11.04.2015 р. та № 51 від 18.04.2014 р.

Наведені дії свідчать про схвалення позивачем оскаржуваного договору шляхом прийняття його до виконання.

При цьому, слід також зазначити наступне.

Відповідно до статті 47 Закону України "Про господарські товариства" виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом.

Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства.

Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства в межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).

Відповідно до положень статуту ПАТ "Феодосійський механічний завод" (9.3.1) директор є виконавчим органом, який здійснює керівництво поточною діяльністю товариства.

Враховуючи наведене, директор як виконавчий орган товариства в межах своєї компетенції, визначеної законом і статутом товариства, наділений повноваженнями вчиняти відповідні дії саме від імені товариства, тому уповноваження директором представника на підписання акту приймання-передачі від 18.04.2015 р. свідчать про схвалення оспорюваного правочину саме повноважним органом юридичної особи.

Аналогічної позиції про те, що доказами схвалення правочину можуть вважатися дії, вчинені безпосередньо директором товариства, дотримується Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-60гс14.

Отже, підписання представником ОСОБА_4, уповноваженого директором на підставі довіреності, акту приймання-передачі майна від 18.04.2015 р. за оскаржуваним договором, свідчить про його схвалення позивачем.

Щодо посилань позивача на вчинення спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості між представниками обох сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; чи існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; чи настали такі несприятливі наслідки для особи, яку представляють; наявний причинний зв'язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відтак, для визнання правочину недійсним на підставі вказаної правової норми необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Абзацом 4 пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Оскільки, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 33-34 ГПК України на підтвердження своїх доводів про те, що спірний договір було укладено внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та директором ТОВ "Укркомерцгруп", підстави для застосування ст. 232 Цивільного кодексу України відсутні.

За наведених обставин, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Феодосійський механічний завод" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/7527/15-г - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/7527/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко