РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2016Справа №910/9838/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

До 1. Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві;

2. Державної казначейської служби України

Про стягнення збитків в розмірі 6 204,62 грн у звязку з неналежним виконанням рішення суду

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача-1: не зявилися;

від відповідача-2: не зявилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія НІКО-ТАЙС звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення збитків у звязку з неналежним виконанням рішення суду в розмірі 6 204,62 грн, з яких: 1 416,14 грн 3% річних, 4 788,14 грн інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 01.06.2016 було порушено провадження у справі №910/9838/16 та призначено її розгляд на 17.06.2016.

14.06.2016 від представника позивача через канцелярію суду надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник позивача в судовому засіданні 17.06.2016 надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача в судове засідання 17.06.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 17.06.2016 залучено до участі у справі іншого відповідача ОСОБА_2 казначейську службу України, розгляд справи відкладено на 15.07.2016.

23.06.2016 від представника позивача через канцелярію суду надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні 15.07.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання 15.07.2016 не зявились, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає вирішенню справи, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутності представників відповідачів.

В судовому засіданні 15.07.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» до Приватного підприємства агрофірма "Маяк", Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» задоволено частково, а саме: стягнуто з Приватного підприємства агрофірма "Маяк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО- ТАЙС» 21 653,94 грн - заборгованості у вигляді дооцінка вартості товару (курсова різниця), 13 328,64 грн - інфляційних витрат, 3 370,99 грн - 3% річних, 13 376,59 грн - пені, 1 580,13 грн - витрат по сплаті судового збору, 1 729,75 грн - витрат на оплату послуг адвоката.

30.06.2015, на виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15, яке набрало законної сили 15.06.2015, було видано наказ.

09.07.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (позивач) наказ про примусове виконання рішення подано до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (відповідач-1).

Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві від 13.07.2015 відкрито виконавче провадження №48169959 з виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15 та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду у семиденний термін з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Проте, як зазначав позивач, боржник самостійно рішення не виконав.

Крім того, за твердженнями позивача, державним виконавцем, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій, щодо примусового виконання рішення суду здійснено не було, тому він звернувся до Господарського суду Київської області зі скаргою на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на ОСОБА_2 виконавчу службу.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.05.2016 у справі №911/798/15 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15 задоволено та визнано незаконною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15.

Під час розгляду скарги судом було встановлено, що постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 13.07.2015 було відкрито виконавче провадження № 48169959 щодо примусового виконання наказу господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі № 911/798/15, вчинення державним виконавцем будь-яких інших дій у виконавчому провадженні № 48169959 з матеріалів справи та відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, не вбачається.

У звязку з невиконанням відділом Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення збитків (втрат) у розмірі 6 2014,62 грн, з яких: 1 416,14 грн 3% річних за період з 21.07.2015 по 30.05.2016 та 4 788,14 грн інфляційних втрат за період з вересня 2015 по квітень 2016.

При цьому, як зазначав позивач у звязку з бездіяльністю саме відповідача-1 заборгованість згідно наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15 не погашена, при майновій можливості у боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, а тому позивач є кредитором відповідача щодо нарахування та отримання сум 3% річних та інфляційних втрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача-1; після завершення добровільного строку наданого боржнику для виконання рішення, відповідач-1 є боржником та зобовязаною стороною в силу прямої дії норми законодавства, котрий зобовязаний в строк (не більше шести місяців) вчинити дії направлені на таке виконання на користь позивача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є:

- факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб;

- наявність шкоди;

- причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

На момент розгляду господарським судом даного спору, факт неправомірності дій (бездіяльності) відповідача-1 під час виконання наказу Господарського суду Київської області №911/798/15 від 30.06.2015 встановлений відповідними засобами доказування, зокрема, ухвалою Господарського суду Київської області від 10.05.2016 у справі №911/798/15.

Посилаючись на наявність шкоди та її розмір, позивач зазначав про те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні, в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій, позивачем грошових коштів у виконавчому провадженні №48169959 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, у звязку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-1.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно з п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, боржником, у розумінні ст. 609, 625 ЦК України, є Приватне підприємство агрофірма «Маяк», з якого рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 стягнуто грошові кошти на користь позивача і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане.

З огляду на викладене, саме Приватне підприємство агрофірма «Маяк» має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в звязку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Таким чином, позивачем під час розгляду справи не доведено наявності, завданої відповідачем-1, своєю бездіяльністю під час примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 по справі №911/798/15, шкоди.

Крім того, пунктом 9 роз'яснень Вищого арбітражного суду від 01.04.1994 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" передбачено, що у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Як вбачається з наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів майна щодо субєкта вбачається, станом на 15.10.2015 у Приватного підприємства агрофірма «Маяк» було наявне нерухоме майно, проте на нього накладено арешт та заборону на відчуження в межах інших виконавчих проваджень, що не дає суду можливості достовірно встановити чи було у боржника достатньо в наявності майна для фактичного виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.07.2016.

Суддя Спичак О.М.