ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.07.16р. Справа № 905/2018/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дружківський машинобудівний завод" (м. Дружівка, Донецької області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМР Транс" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості з орендної плати за договором № ООДО-003173 від 13.08.2013 у загальному розмірі 249 302 грн. 15 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - в.о. керівника департаменту (довіреність від 21.12.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Дружківський машинобудівний завод" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМР Транс" (далі - відповідач) заборгованість з орендної плати за договором № ООДО-003173 від 13.08.2013 у загальному розмірі 249 302 грн. 15 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 143 943 грн. 02 коп. - основний борг;

- 97 512 грн. 47 коп. - інфляційні втрати;

- 7 846 грн. 66 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № ООДО-003173 від 13.08.2013 в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з січня 2014 року по січень 2015 року у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 143 943 грн. 02 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 11.02.2014 по 02.06.2016 у сумі 97 512 грн. 47 коп. та 3% річних за період прострочення з 11.02.2014 по 02.06.2016 у сумі 7 846 грн. 66 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 18.07.2016.

У судове засідання 18.07.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.06.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49069, м. Дніпро, проспект Кірова, будинок 107-Г, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2016 була отримана відповідачем 08.07.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 590 808).

Суд наголошує на тому, що ухвала суду від 30.06.2016 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 30.06.2016 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.06.2016, отримана відповідачем завчасно.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 18.07.2016 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також, представником позивача у судовому засіданні 18.07.2016 повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідач жодних проплат не здійснював. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 13.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГМР Транс" (далі - орендар, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Дружківський машинобудівний завод" (далі - орендодавець, позивач) було укладено договір № ООДО-003173 (далі - договір, а.с.10-12), відповідно до умов якого орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння та користування автомобілі, які належать орендодавцю на праві власності, а орендар приймає автомобілі та зобов'язується їх використовувати та сплачувати орендну плату у відповідності до умов договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 1.1.1. договору сторони визначили, що технічні характеристики (найменування та марка автомобіля, держ. номер, рік випуску, колір, номер двигуна, шасі та кузов, реквізити посвідчення автомобіля (технічний паспорт), кількість автомобілів, поновлювальна вартість автомобіля) вказуються у додатку № 1 до договору.

У відповідності до вказаних умов, між позивачем та відповідачем було підписано додаток № 1 (а.с.13-14).

Предмет оренди на моменту укладання договору не передано в оренду, не потребує ремонту, стан орендованого майна визначається в акті приймання-передачі за погодженим висновком орендодавця та орендаря (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 2.1. договору передача предмета оренди у використання орендаря здійснюється протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору. Передача предмета оренди оформлюється актом приймання - передачі, які є невід'ємною частиною договору.

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано акт приймання-передачі від 13.08.2013, відповідно до якого позивач передав відповідачу автомобілі в оренду (а.с.15-16).

Позивач, звертаючись із позовом до суду, посилається на те, що відповідачем не виконані у повному обсязі його зобов'язання за договором № ООДО-003173 від 13.08.2013 в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з січня 2014 року по січень 2015 року у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 143 943 грн. 02 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

У пунктах 9.3. та 9.4. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту підписання та дії до закінчення строку оренди, а в частині виконання зобов'язань, до їх повного та належного виконання сторонами за договором. Строк оренди по договору складає 35 календарних місяців та починає свій перебіг з моменту підписання сторонами акта приймання - передачі предмета оренди.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Враховуючи положення укладеного договору від 13.08.2013 та приймаючи до уваги підписання сторонами акту приймання-передачі майна в оренду від 13.08.2013, суд дійшов висновку стосовно належного виконання орендодавцем обов'язку щодо надання відповідачу в оренду майна, визначеного договором.

Так, матеріалами справи підтверджується, що в період з січня 2014 року по січень 2015 року орендна плата склала 143 943 грн. 02 коп. та між сторонами були підписані наступні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг):

- акт № 6 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 41);

- акт № 7 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 28.02.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 40);

- акт № 8 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.03.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 39);

- акт № 9 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.04.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 38);

- акт № 10 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.05.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 37);

- акт № 11 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.06.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 36);

- акт № 12 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.07.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 35);

- акт № 13 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.08.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 34);

- акт № 14 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.09.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 33);

- акт № 15 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.10.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 32);

- акт № 16 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.11.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. (а.с. 31);

- акт № 18 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2015 на суму 9 710 грн. 06 коп. (а.с. 30).

У відповідності до вказаних актів позивачем були виставлені рахунки на оплату (а.с.17-29).

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вплачувати орендну плату.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, при укладенні договору у його розділі 3 позивачем та відповідачем були визначені умови щодо розрахунків за договором, а саме:

- розмір щомісячної орендної плати вказується у додатку № 1 до договору. Орендна плата не індексується протягом всієї дії договору. Всі розрахунки за договором здійснюється виключно в національній валюті Україні (пункт 3.1. договору);

- оплата предмета оренди за договором здійснюється орендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця до 10 числа місяця наступного за звітним (пункт 3.2. договору).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, в установлений договором строк зобовязання по сплаті орендної плати за користування орендованим майном за період з січня 2014 року по січень 2015 року відповідачем не виконано, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 143 943 грн. 02 коп.

Враховуючи викладене, суд вважає факт наявності основного боргу у відповідача перед позивачем в сумі 143 943 грн. 02 коп. належним чином доведеним, документально підтвердженим і відповідачем не спростованим, а відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 143 943 грн. 02 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, доказів перерахування орендної плати за користування спірним майном відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період користування обєктом оренди у сумі 143 943 грн. 02 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

За наведеного, є правомірними та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 143 943 грн. 02 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо внесення орендної плати у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період з 11.02.2014 по 02.06.2016 у сумі 97 512 грн. 47 коп. та 3% річних за період прострочення з 11.02.2014 по 02.06.2016 у сумі 7 846 грн. 66 коп.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 по справі № 917/1667/14.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вищевказаних вимог, а саме: до періоду нарахування включені неповні місяці та місяці, в якому мав бути здійснений розрахунок, а також заборгованість визначалась не на останнє число місяця.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення вищевказаних Постанов Пленуму, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом було встановлено таке:

- за актом № 6 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.02.2014, отже в період прострочення з 11.02.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з березня 2014 року по квітень 2016 року складають 9 676 грн. 43 коп.;

- за актом № 7 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 28.02.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.03.2014, отже в період прострочення з 11.03.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з квітня 2014 року по квітень 2016 року складають 9 227 грн. 34 коп.;

- за актом № 8 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.03.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.04.2014, отже в період прострочення з 11.04.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з травня 2014 року по квітень 2016 року складають 8 575 грн. 22 коп.;

- за актом № 9 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.04.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 12.05.2014, отже в період прострочення з 13.05.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з червня 2014 року по квітень 2016 року складають 7 851 грн. 78 коп.;

- за актом № 10 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.05.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.06.2014, отже в період прострочення з 11.06.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з липня 2014 року по квітень 2016 року складають 7 663 грн. 28 коп.;

- за актом № 11 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.06.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.07.2014, отже в період прострочення з 11.07.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з серпня 2014 року по квітень 2016 року складають 7 588 грн. 19 коп.;

- за актом № 12 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.07.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 11.08.2014, отже в період прострочення з 12.08.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з вересня 2014 року по квітень 2016 року складають 7 439 грн. 18 коп.;

- за актом № 13 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.08.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.09.2014, отже в період прострочення з 11.09.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року складають 6 914 грн. 27 коп.;

- за актом № 14 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.09.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.10.2014, отже в період прострочення з 11.10.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з листопада 2014 року по квітень 2016 року складають 6 490 грн. 05 коп.;

- за актом № 15 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.10.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.11.2014, отже в період прострочення з 11.11.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з грудня 2014 року по квітень 2016 року складають 6 160 грн. 46 коп.;

- за актом № 16 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.11.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.12.2014, отже в період прострочення з 11.12.2014 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з січня 2015 року по квітень 2016 року складають 5 655 грн. 22 коп.;

- за користування орендованим майном в грудні 2014 року орендна плата склала 11 186 грн. 08 коп. граничний строк її оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 12.01.2015, отже в період прострочення з 13.01.2015 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з лютого 2015 року по квітень 2016 року складають 5 148 грн. 84 коп.;

- за актом № 18 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2015 на суму 9 710 грн. 06 коп. граничний строк оплати - 10.02.2015, отже в період прострочення з 11.02.2015 по 02.06.2016 інфляційні втрати за період з березня 2015 року по квітень 2016 року складають 3 755 грн. 76 коп., а всього 92 146 грн. 02 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 92 146 грн. 02 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що під час його здійснення позивачем не було враховано те, що останній день строку для внесення орендної плати за квітень 2014 року, липень 2014 року та грудень 2014 року припадає на вихідний день, отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку для її сплати є перший за ним робочий день, а саме: 12.05.2014, 11.08.2014 та 12.01.2015, відповідно.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено таке:

- за актом № 6 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.02.2014, отже в період прострочення з 11.02.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 774 грн. 67 коп.;

- за актом № 7 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 28.02.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.03.2014, отже в період прострочення з 11.03.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 748 грн. 93 коп.;

- за актом № 8 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.03.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.04.2014, отже в період прострочення з 11.04.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 720 грн. 43 коп.;

- за актом № 9 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.04.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 12.05.2014, отже в період прострочення з 13.05.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 691 грн. 01 коп.;

- за актом № 10 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.05.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.06.2014, отже в період прострочення з 11.06.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 664 грн. 34 коп.;

- за актом № 11 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 30.06.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.07.2014, отже в період прострочення з 11.07.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 636 грн. 76 коп.;

- за актом № 12 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.07.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 11.08.2014, отже в період прострочення з 12.08.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 607 грн. 34 коп.;

- за актом № 13 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.08.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.09.2014, отже в період прострочення з 11.09.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 579 грн. 76 коп.;

- за актом № 14 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.09.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.10.2014, отже в період прострочення з 11.10.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 552 грн. 18 коп.;

- за актом № 15 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.10.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.11.2014, отже в період прострочення з 11.11.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 523 грн. 67 коп.;

- за актом № 16 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.11.2014 на суму 11 186 грн. 08 коп. граничний строк оплати - 10.12.2014, отже в період прострочення з 11.12.2014 по 02.06.2016 3% річних складають 496 грн. 09 коп.;

- за користування орендованим майном в грудні 2014 року орендна плата склала 11 186 грн. 08 коп. граничний строк її оплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 12.01.2015, отже в період прострочення з 13.01.2015 по 02.06.2016 3% річних складають 465 грн. 75 коп.;

- за актом № 18 здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 31.01.2015 на суму 9 710 грн. 06 коп. граничний строк оплати - 10.02.2015, отже в період прострочення з 11.02.2015 по 02.06.2016 3% річних складають 381 грн. 15 коп., а всього 7 842 грн. 08 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 7 842 грн. 08 коп.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 249 302 грн. 15 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 3 739 грн. 53 коп. (1,5 відсотка ціни позову).

При цьому, відповідно до платіжного доручення від 14.06.2016 № 48152731 позивачем було сплачено 3 739 грн. 54 коп. судового збору.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 01 коп. (3 739,54 - 3 739,53).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГМР Транс" (49069, м. Дніпро, проспект Кірова, будинок 107-Г; ідентифікаційний код 38708145) на користь Публічного акціонерного товариства "Дружківський машинобудівний завод" (84205, Донецька область, м. Дружківка, вулиця Леніна, будинок 7; ідентифікаційний код 00165669) - 143 943 грн. 02 коп. - основного боргу, 92 146 грн. 02 коп. - інфляційних втрат, 7 842 грн. 08 коп. - 3% річних, 3 658 грн. 97 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Дружківський машинобудівний завод" (84205, Донецька область, м. Дружківка, вулиця Леніна, будинок 7; ідентифікаційний код 00165669) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 01 коп., сплачений згідно з платіжним дорученням № 48152731 від 14.06.2016, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2