ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Справа № 920/75/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 19.02.2016р. НАТ 869602;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Суми (вх. №1199С/1-18)

на рішення господарського суду Сумської області від 24.03.2016р.

у справі № 920/75/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Суми

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Суми

про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2016року позивач звернувся з позовом до господарського суду, в якому просив визнати недійсним п. 4.2 договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 275 кв.м, укладений між сторонами, в наступній частині: "Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем."; зобов'язати відповідача виконувати умови договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 275 кв.м, укладеного між сторонами, та не чинити перешкод позивачу у користуванні орендованим приміщенням

Рішенням господарського суду Сумської області від 24.03.2016р. у справі №920/75/16 (суддя Жерьобкіна Є.А.) у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 від 27.01.2016 року про забезпечення позову відмовлено; у задоволенні позову відмовлено.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, м. Суми з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 24.03.2016р. у справі №920/75/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зокрема, зазначає про те, що п.4.2 договору оренди №11/14 від 11.04.2014р., в т.ч. викладений в додатковій угоді від 31.03.2015р. суперечить приписам статей 188,291 Господарського кодексу України та статті 781 Цивільного кодексу України, а тому просить визнати його недійсним.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2016р. суддею доповідачем по справі №920/75/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Ільїн О.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Ільїн О.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.05.2016р.

17.05.2016р. на адресу суду від представника Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Також, справу просив розглядати за його відсутності (вх.№4962).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2016р. розгляд справи відкладено на 07.06.2016р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

03.06.2016р. на адресу суду від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких остання просить скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. (вх.№5694).

Протоколом автоматичної заміни складу колегії суддів від 06.06.2016р., у зв'язку з відпусткою судді Ільїна О.В., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

07.06.2016р. на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№5817).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р. розгляд справи відкладено на 22.06.2016р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2016р. розгляд справи відкладено на 13.07.2016р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

У судовому засіданні 13.07.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 13.07.2016р. не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні (а.с.244).

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а тому вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

11.04.2014 р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір №11/14 оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого, відповідач передає у тимчасове оплатне володіння та користування, а позивач приймає по акту прийому-передачі нежиле приміщення загальною площею 275 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення об'єкта громадського харчування.

Актом приймання - передачі приміщень в оренду від 11.04.2014р. підтверджено факт передачі в оренду позивачу приміщення, загальною площею 275 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цокольний поверх (а.с.15)

Сторони погодили, що термін дії договору визначений з 11 квітня 2014року до 10 квітня 2017року, з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення (п.2.5 договору)

Відповідно до п. 3.1.3 договору, відповідач зобов'язується забезпечити позивача доступом до мережі Інтернет, водопостачання, водовідведення, теплопостачання, газопостачання, електропостачання та інші. Відповідач не має права на відключення або втручання в забезпечення позивача комунальними послугами, крім випадку наявності боргу за такі послуги. Неможливість користування позивачем комунальними послугами з вини відповідача є збитками позивача та звільняє його від плати як за ненадані послуги, так і за користування об'єктом оренди.

За приписами п. 4.1. договору, базова ставка орендної плати за використання об'єкта оренди до 12.04.2015року складає 7000 грн. 00 коп.: з 11.04.2014року по 11.05.2014року 7000 грн. 00 коп. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується як базова ставка орендної плати збільшена на індекс інфляції за розрахунковий місяць.

Згідно п. 4.2. договору, після 12.03.2015року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди. Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання додаткової угоди орендарем.

31.03.2015року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди №11/14 від 11.04.2014року, згідно з умовами якої п. 4.1., 4.2. договору викладено у новій редакції:

Пунктом 4.1. договору визначено, що розмір орендної плати за використання об'єкта оренди з 12.04.2015року до 12.01.2016року складає 19250 грн. 00 коп.

Після 12.01.2016року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди. Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір оренди №11/14 від 11.04.2014року є чинним і строк його дії спливає 17.04.2017року, однак відповідач в порушення п. 3.1.3. договору припинив водопостачання та газопостачання 03.01.2016року, а 22.01.2016року - електропостачання до орендованого позивачем приміщення та доступ до мережі Інтернет, що підтверджується складеними позивачем актами.

Також, на думку позивача, п. 4.2. договору в частині встановлення іншого строку розгляду змін до договору, ніж передбачено законом, та порядку автоматичного припинення договору оренди, є незаконним, та суперечить ст. ст. 188, 291 ГК України, ст. 781 ЦК України.

Зазначене вище й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Сумської області, в якому останній просив визнати недійсним п. 4.2 договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 275 кв.м, укладений між сторонами, в наступній частині: "Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем."; зобов'язати відповідача виконувати умови договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 275 кв.м, укладеного між сторонами, та не чинити перешкод позивачу у користуванні орендованим приміщенням.

24.03.2016р. господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2016 року позивач звернувся до господарського суду Сумської області з заявою про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії з припинення газопостачання, водопостачання, електропостачання до нежилого приміщення площею 275 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, що передане в користування позивачу за договором оренди №11/14 від 11.04.2014року.

Так, обґрунтовуючи вказану заяву позивач зазначає про те, що договір оренди є чинним і строк його дії спливає лише 17.04.2017 року, однак відповідач в порушення п. 3.1.3 договору оренди №11/14 від 11.04.2014р. припинив водопостачання та газопостачання 03.01.2016р., а 22.01.2016р. - електропостачання до орендованого приміщення та доступ до мережі Інтернет, що підтверджується складеними позивачем актами.

Приписами статті 66 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Приписами п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» встановлено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» передбачено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору та забороною відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, приймаючи ухвалу про заборону відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен визначитись як з предметом спору у співвідношенні з певними заходами забезпечення позову, які вимагається до застосування, і певними діями, які вимагається заборонити вчиняти, так і з доцільністю та обґрунтованістю вжиття таких заходів.

У відповідності до ч. 6 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів зазначає, що заходи до забезпечення позову, які просить вжити позивач фактично є тотожними заявленим позовним вимогам та позивачем не подано належних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За таких обставин, позивачем при зверненні до господарського суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії з припинення газопостачання, водопостачання, електропостачання до нежилого приміщення за договором оренди не доведено належними та допустимими доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову.

А отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Так, як вже зазначалось, 11.04.2014 р. між сторонами у даній справі укладено договір №11/14 оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого, відповідач передає у тимчасове оплатне володіння та користування, а позивач приймає по акту прийому-передачі нежиле приміщення загальною площею 275 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення об'єкта громадського харчування.

Актом приймання - передачі приміщень в оренду від 11.04.2014р. підтверджено факт передачі в оренду позивачу приміщення, загальною площею 275 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цокольний поверх (а.с.15)

Сторони погодили, що термін дії договору визначений з 11 квітня 2014року до 10 квітня 2017року з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення (п.2.5 договору)

Відповідно до п. 3.1.3 договору, відповідач зобов'язується забезпечити позивача доступом до мережі Інтернет, водопостачання, водовідведення, теплопостачання, газопостачання, електропостачання та інші. Відповідач не має права на відключення або втручання в забезпечення позивача комунальними послугами, крім випадку наявності боргу за такі послуги. Неможливість користування позивачем комунальними послугами з вини відповідача є збитками позивача та звільняє його від плати як за ненадані послуги, так і за користування об'єктом оренди.

Згідно п. 4.2. договору, після 12.03.2015року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди. Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання додаткової угоди орендарем.

31.03.2015року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди №11/14 від 11.04.2014року, згідно з умовами якої п. 4.1., 4.2. договору викладено у новій редакції:

Пунктом 4.1. договору визначено, що розмір орендної плати за використання об'єкта оренди з 12.04.2015року до 12.01.2016року складає 19250 грн. 00 коп.

Після 12.01.2016року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди. Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Приписами статті 291 Господарського кодексу України унормовано, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об'єкта оренди; ліквідації суб'єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Відповідно до статті 781 Цивільного кодексу України, договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.

Приписами статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, вказані норми відносять до істотних умов договору не тільки умови, що визначені законом як істотні, а й всі умови щодо яких сторонами досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Сторонами у даній справі досягнуто згоди і погоджено істотні умови договору оренди №11/14 від 11.04.2014року, а саме предмет договору найму, строк, на який укладається договір оренди, орендну плату, умови повернення орендованого майна.

У пункті 4.1. договору сторони погодили, що розмір орендної плати за використання об'єкта оренди з 12.04.2015року до 12.01.2016року складає 19250 грн. 00 коп.

Згідно п. 4.2. договору, після 12.01.2016року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди. Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем.

За умовами п. 6.4. договору, договір припиняється, в тому числі у випадку, передбаченому п. 4.2. договору.

Як зазначає позивач, договір найму припиняється у випадках визначених ст. 291 Господарського кодексу України та ст. 781 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, договір найму припиняється і на загальних підставах припинення зобов'язань, передбачених Цивільним кодексом України та ГК України.

Згідно ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 604 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Так, підписуючи редакцію договору позивач погодився з передбаченими ним оспорюваними умовами без заперечень та підписав його без зауважень.

Визначені сторонами у п. 4.2. договору умови щодо порядку внесення змін до договору в частині розміру орендної плати та припинення дії договору в разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період не суперечить чинному законодавству. Заборони на врегулювання між сторонами в договірному порядку вказаних умов не містять і ст. ст. 188, 291 Господарського кодексу України, ст. 781 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог.

А отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п. 4.2 договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення в частині "Пропозиція щодо розміру орендної плати у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця з направленням орендарю рекомендованого листа чи вручення особисто під розпис додаткової угоди до цього договору, який підписується сторонами на протязі 3 (трьох) днів з моменту отримання особисто чи такого рекомендованого листа орендарем. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на наступний період даний договір автоматично припиняє свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання такого додатку орендарем", оскільки вказані умови є додатковими умовами, які погоджені сторонами у встановленому законодавством порядку та не суперечать ст. ст. 188, 291 Господарського кодексу України, ст. 781 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Так, відповідно до п. 3.1.3 договору, відповідач зобов'язується забезпечити позивача доступом до мережі Інтернет, водопостачання, водовідведення, теплопостачання, газопостачання, електропостачання та інше. Відповідач не має права на відключення або втручання в забезпечення позивача комунальними послугами, крім випадку наявності боргу за такі послуги. Неможливість користування позивачем комунальними послугами з вини відповідача є збитками позивача та звільняє його від плати як за ненадані послуги, так і за користування об'єктом оренди.

З матеріалів справи вбачається, що 12.01.2016року відповідачем позивачу направлено проект додатку до договору, щодо викладення пунктів 4.1., 4.2. договору у новій редакції стосовно розміру орендної плати (33000 грн. 00коп.) та періоду перегляду зміну розміру плати за користування майном (після 12.06.2016року сторони визначають розмір орендної плати на наступний період дії договору оренди), що підтверджується фіскальним чеком від 12.01.2016року та описом вкладення у цінний лист від 12.01.2016року.

Проект додатку до договору отриманий позивачем 23.01.2016року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 67).

Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2016року позивачем було направлено відповідачу лист з пропозицією після 12.01.2016року, тимчасово, на декілька місяців, до 01.07.2016року знизити розмір орендної плати до 15 000 грн. на місяць.

Відповідач листом від 28.01.2016року повідомив, що у зв'язку з непогодженням розміру орендної плати та не підписанням додатку до договору, договір є припиненим.

Доказів досягнення сторонами згоди щодо розміру орендної плати на період після 12.01.2016року матеріали справи не містять, такі докази сторонами не подано.

Отже, враховуючи умови п. 4.2., п. 6.4. договору, у зв'язку з недосягненням сторонами згоди щодо розміру орендної плати на період після 12.01.2016року, договір припинив свою дію з 4-го (четвертого) дня з дня отримання позивачем від відповідача додатку до договору, тобто з 27.01.2016року.

Надані позивачем докази на підтвердження припинення відповідачем, в порушення п. 3.1.3. договору, водо- та газопостачання 03.01.2016року, а 22.01.2016року - електропостачання до орендованого позивачем приміщення та доступу до мережі Інтернет, а саме акти від 3 - 9 січня 2016 року, від 20-22 січня 2016року, від 26 січня 2016 року, не приймаються до уваги колегією суддів, у зв'язку з тим, що складені позивачем в односторонньому порядку.

Згідно листа філії "Сумський міський район електричних мереж" ПАТ "Сумиобленерго" № 5901/188 від 22.02.2016року, електроенергія по АДРЕСА_1 була відключена 29.01.2016року, тобто після припинення договору.

Таким чином, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача виконувати умови договору оренди №11/14 від 11.04.2014року нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 275 кв.м, укладеного між сторонами, та не чинити перешкод позивачу у користуванні орендованим приміщенням є необґрунтованими, а тому місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову та відмови в задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції апелянтом не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні господарського суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які апелянт посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Суми слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Суми залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 24.03.2016р. у справі №920/75/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 15.07.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Россолов В.В.