ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

06 липня 2016 р. Справа № 902/512/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Підприємства "Фаворит-2020" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості", м. Черкаси

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-В", м. Вінниця

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Він", м.Вінниця

про визнання договору поруки недійсним

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 79 від 13.06.2016 р., паспорт серія НС № 348421 виданий Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області 21.10.1997 р.

відповідача 1: ОСОБА_2, довіреність б/н від 04.07.2016 р., паспорт серії АВ № 797579 виданий Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області 21.02.2008 р.

відповідача 2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Підприємство "Фаворит-2020" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-В" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Він" про визнання недійсним договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.06.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/512/16 та призначено до розгляду на 06.07.2016 р.

04.07.2016 р. до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-В" в якому останній просить повністю відмовити у задоволенні позову з мотивів наведених у відзиві.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, витребуваних доказів не подав, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином - ухвалою від 17.06.2016 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією за адресою місцезнаходження відповідача - вул.Андрія Іванова, 9, м.Вінниця, 21034, що є ідентичною тій яка відображена в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (спеціальний витяг № 22033281 від 17.06.2016 р.) факт отримання якої останнім підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 810 (а.с.40-41, т.1).

Враховуючи наведене суд приймає до уваги такі положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача 2 в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвали, яка наявна в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача 2 належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач 2 своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача 2 або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що станом на 06.07.2016 р. від відповідача 2 не надійшло жодних письмових пояснень, відзиву, клопотань чи заяв по суті спору.

За ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні оголошувались перерви з метою надання часу для ознайомлення представника позивача із матеріалами справи та підготовки в письмовому вигляді клопотання про призначення судової технічної експертизи, а також прийняття судом процесуального рішення за поданим клопотанням.

В судовому засіданні представником позивача подано клопотання про призначення технічної експертизи з приводу встановлення реальної дати виготовлення спірного договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р.

Відповідач 1 в письмовому поясненні поданому в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив вважаючи проведення експертизи недоцільним та спрямованим на затягування судового процесу у справі № 902/339/16. Окрім того відповідач вважає, що встановлення дати договору жодним чином не впливає на визначення фіктивності правочину.

Розглядаючи вказане клопотання суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

При цьому в п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" наголошено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З огляду на фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує позов та його нормативно-правове обґрунтування (вчинення правочину під впливом обману, зловмисної домовленості та його фіктивність) суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення судової експертизи позаяк до предмету доказування даного спору не входить визначення дати складання оспорюваного договору.

Суд зауважує, що відхилення клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи не позбавляє права позивача при зміні підстави позову заявити таке клопотання за умови подання до суду іншої позовної заяви.

Як вбачається із змісту позовної заяви № 80 від 14.06.2016 р., письмового пояснення від 05.07.2016 р. № 91 позивач в обґрунтування вимоги про визнання недійсним договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. посилається на такі доводи:

- договір поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. укладений без погодження з позивачем всупереч п.10.5 договору оренди майна від 11.08.2014 р. укладеного між позивачем та ТОВ "Бета-В";

- договір поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. не спрямований на настання реальних наслідків, а метою його укладення є зміна територіальної підсудності;

- ТОВ "Бета-В" та ТОВ "Бета-Він" є пов'язаними юридичними особами, а укладення оспорюваного договору поруки відбулось внаслідок зловмисної домовленості між ними.

За твердженням позивача необхідність у визнанні недійсним договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. зумовлена порушенням його прав, оскільки із урахуванням п.10.5 договору оренди майна від 11.08.2014 р. такий договір мав бути укладений тільки за його письмовим погодженням чого здійснено не було.

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач зазначив положення ч.ч.2, 3, 5 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, ст.ст.230, 232, 234 ЦК України.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву № 24 від 04.07.2016 р. проти позову заперечує та просить в його задоволенні відмовити повністю з мотивів його безпідставності вказуючи на наступні доводи в обґрунтування своїх заперечень:

- посилання позивача на те, що договір поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. не спрямований на настання реальних наслідків спростовується діями відповідача 2, який частково виконав свої зобов'язання сплативши 21.06.2016 р. 250,00 грн відповідачу 1;

- обов'язок кредитора або поручителя отримувати згоду боржника на укладення договору поруки законодавством України не передбачений;

- доводи позивача про те, що дійсним наміром сторін при укладенні оспорюваного договору поруки була лише зміна підсудності спору між сторонами з приводу виконання основного договору безпідставні, оскільки на момент укладення договору поруки спору між сторонами щодо виконання зобов'язань за основним договором не існувало.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

11.08.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бета-В" (Орендодавець) та Підприємством "Фаворит-2020" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" (Орендар) укладено договір оренди майна відповідно до п.1.1, 1.2.1 якого Орендодавець зобов'язується передати Орендареві у строкове платне користування майно/обладнання, що визначене у цьому Договорі (частина лінії для виробництва мила, що була у використанні (пілотеза в кількості 2 штуки та милорізка в кількості 1 штука), а Орендар зобов'язується прийняти майно у строкове платне користування, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату (а.с.12-13, т.1).

Строк оренди складає 12 місяців з моменту прийняття майна, що орендується за актом приймання-передачі (п.4.1 Договору).

01.09.2014 р. сторонами складено акт приймання-передачі орендованого майна (а.с.14, т.1).

Також в матеріалах справи міститься договір поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. оригінал якого оглядався в судовому засіданні укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бета-Він" (Поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бета-В" (Кредитор).

Відповідно до п.1.1 договору поруки Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання всіх зобов'язань Підприємства "Фаворит-2020" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" (Боржник), що виникли з договору оренди майна від 11.08.2014 р., який був укладений між Боржником та Кредитором.

Поручитель відповідає за виконання Боржником наступних зобов'язань за основним договором: використовувати дане обладнання для виготовлення мильної стружки та/або мильної основи; здійснювати постачання мильної стружки та/або мильної основи Кредитору в кількості, передбаченій п.2.6 Додатку № 1 до основного договору та згідно якісних показників, передбачених п.2.7 Додатку № 1 до основного договору; сплачувати орендну плату в розмірі передбаченому п.5.1 основного договору; своєчасно повернути Кредитору майно, що було передане в оренду за основним договором (п.2.1 Договору поруки).

Поручитель несе відповідальність перед Кредитором за належне виконання Боржником забезпеченого зобов'язання в розмірі 1 000,00 грн та забезпечує виконання Боржником наступних зобов'язань за основним договором: своєчасну сплату орендної плати; своєчасне повернення майна, що є об'єктом оренди; виконання зобов'язань щодо виготовлення та поставки мильної стружки та/або мильної основи у відповідності до Додатку № 1 до основного договору (п.п.3.1, 3.2 Договору поруки).

В разі порушення Боржником будь-якого з перелічених в п.3.2 даного Договору зобов'язань та/або порушення всіх зобов'язань Поручитель сплачує Кредитору суму в розмірі 1 000,00 грн протягом семи календарних днів від дня отримання відповідної вимоги.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Так, в силу ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 204 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 3 ч.1 ст.3, ст.6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 8 цієї ж постанови визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В п.2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Надаючи оцінку доводам позивача в контексті заявленого позову в сукупності із нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин суд виходить з наступного окремо щодо кожної із нормативної підстави позову.

Так, згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд наголошує на тому, що в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю, що вказано в п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Всупереч наведеному вище позивачем ні в позовній заяві, ні у письмовому поясненні від 05.07.2016 р. № 91 взагалі не обґрунтовано в чому саме полягає обман, хто є суб'єктом введення в оману та не доведено і на надано жодних доказів наявності умислу в діях однієї із сторін на навмисне введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення правочину.

Стосовно посилання позивача на наявність зловмисної домовленості сторін при укладенні оспорюваного договору суд зазначає, що в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу (п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Із матеріалів справи слідує, що оспорюваний договір поруки було підписано безпосередньо їх керівниками (зі сторони Кредитора - генеральний директор ОСОБА_3, зі сторони Поручителя - директор ОСОБА_4А.), що переконливо свідчить про безпідставність доводів позивача в цій частині.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічні положення закріплені також в п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" виходячи з чого не може даний договір бути кваліфікованим як фіктивний, оскільки як вбачається із матеріалів справи на його виконання сторонами вчинялись юридично значимі дії - до відзиву відповідача 1 долучено банківську виписку, які підтверджує факт перерахування 21.06.20146 р. Поручителем Кредитору 250,00 грн з посиланням у призначенні платежу "За договір поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. згідно вимоги № 87 від 21.10.2015 р." (а.с.46, т.1).

Також суд приймає до уваги, що в п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Стосовно інших тверджень позивача щодо недійсності договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порука може надаватися тільки у відношенні реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011 р. у справі № 9/272).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст.554 Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання (стаття 556 Цивільного кодексу України).

Порука як забезпечення зобов'язання спрямована на можливість задоволення вимог кредитора за рахунок солідарного або субсидіарного боржника за цим зобов'язанням у випадку його порушення основним боржником.

У підпункті 4.1.1 підпункту 4.1 пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", з урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 ЦК України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 ЦК України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника.

Водночас слід виходити з того, що з урахуванням частини другої статті 556 та пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого. Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Слід також зазначити, що відсутність у договорі поруки участі основного боржника не є порушенням положень, визначених ст.626 Цивільного кодексу України.

Таким чином, доводи позивача про те, що для укладення договору поруки потрібна згода боржника, яку в даному випадку отримано не було, не приймаються до уваги, як необґрунтовані.

Посилання позивача на те, що укладення договору поруки без погодження з ним суперечить п.10.5 договору оренди майна від 11.08.2014 р. укладеного між позивачем та ТОВ "Бета-В" оцінюється судом критично позаяк згідно зазначеного пункту письмове погодження сторін договору оренди потребує відступлення права вимоги та (або) переведення боргу, які є відмінними за своєю правовою природою від договору поруки, який не є тотожним ні відступленню права вимоги (п.1 ч.1 ст.512, ст.ст.513, 514 ЦК України), ні переведенню боргу (ст.520 ЦК України).

Варто наголосити на тому, що заміна кредитора у зобовязанні передбачена п.3 ч.1 ст.512 ЦК України внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), що кореспондується із положеннями ч.2 ст.556 ЦК України.

Отже, відповідно до цивільного законодавства передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), переведення боргу та виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) є різними підставами заміни кредитора у зобов'язанні.

Положення п.10.5 договору оренди не забороняють заміну кредитора у зобов'язанні шляхом виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) без попередньої згоди Орендаря.

Не випливає така заборона і зі змісту правовідносин поруки.

Доводи позивача про те, що дійсним наміром сторін при укладенні оспорюваного договору поруки була лише зміна підсудності спору між сторонами з приводу виконання основного договору судом відхиляється, оскільки такі твердження є безпідставними та суто надуманими, оскільки вказане посилання не містить відповідного нормативно-правового обґрунтування, яке б свідчило про недійсність оспорюваного договору з цієї підстави.

Враховуючи наведені вище приписи та встановлені обставини справи приймаючи до уваги те, що спірний договір поруки укладено у відношенні реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором; сторони за взаємною згодою вирішили укласти договір поруки щодо основного зобов'язання, що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору; виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються; дійшов висновку, що позивачем не підтверджено, відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, наявність підстав для визнання в судовому порядку недійсним договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р., що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Прийшовши до висновку про відмову в позові суд також зазначає що позивач в позовній заяві не обґрунтував своє суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд зазначає, що наведена позивачем в позовній заяві аргументація позовних вимог переконливо свідчить про те, що обґрунтування порушення прав позивача зводиться до того, що укладенням оспорюваного договору відповідачі змінили територіальну підсудність судового спору, який виник за договором оренди від 11.08.2014 р. без зазначення того, яким чином задоволення позову відновить його порушене право.

Також слід зауважити, що подача позовної заяви відбулась після подачі позову відповідачем 1 до позивача та відповідача 2 про Також слід зауважити, що подача позовної заяви відбулась після подачі позову відповідачем 1 до позивача та відповідача 2 про витребування майна та стягнення грошових коштів, що вбачається із наявності в провадженні Господарського суду Вінницької області справи № 902/339/16 (згідно БД "Діловодство спеціалізованого суду").

В зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

06.07.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.42, 45, 22, 32, 33, 34, 36, 41, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. У позові Підприємства "Фаворит-2020" Всеукраїнської громадської організації інвалідів "Рух за рівні можливості" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-В" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Він" про визнання недійсним договору поруки № 02/09-14 від 02.09.2014 р. відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати відповідачу 2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 11 липня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.