ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р.Справа № 915/1975/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання Саломатовій К.А.

за участю представників учасників процесу:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 23.10.2015 року №15/2310, ОСОБА_2 за довіреністю від 04.01.2016 року №16/0401;

від відповідача ОСОБА_3 за довіреністю від 27.11.2015 року № 4;

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області

на рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року

у справі № 915/1975/15

за позовом: Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області

до відповідача: Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області

про стягнення 1 667 345 грн. 18 коп.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року Фермерське господарство Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області, в якій просило суд стягнути з Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області на користь Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області заборгованість по договору на послуги по зберіганню зерна в сумі 913 449 грн. 27 коп., інфляційні втрати в сумі 634 205 грн. 94 коп., 3% річних в сумі 119 663 грн. 16 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судовий збір.

22.03.2016 року Фермерське господарство Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області звернулось до господарського суду Миколаївської області із заявою про збільшення позовних вимог у справі №915/1975/15, в якій позивач просив суд стягнути з Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області на користь Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області заборгованість по договору на послуги по зберіганню зерна в сумі 913 449 грн. 27 коп., інфляційні втрати в сумі 725 561 грн. 17 коп., 3 % річних в сумі 113 177 грн. 01 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судовий збір.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі № 915/1975/15 (суддя Коваль С.М.) позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області на користь Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області основний борг 38 927 грн. 21 коп., 3% річних 7 637 грн. 20 коп., інфляційні втрати 43 355 грн. 38 коп., частково відшкодовано позивачу за рахунок відповідача судовий збір, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Фермерське господарство Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі № 915/1975/15 за позовом Фермерського господарства Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області про стягнення 1 667 345 грн. 18 коп. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Фермерського господарства Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області задовольнити в повному обсязі, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, на думку скаржника, рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 року у справі №915/49/14 не спростовує фактів наявності заборгованості Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області перед Фермерським господарством Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області.

У звязку з відпусткою судді-учасника колегії ОСОБА_4, на підставі розпорядження в. о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 року № 413, було проведено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого для розгляду справи було сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Діброви Г.І., Принцевської Н.М., Колоколова С.І.

13.07.2016 року через канцелярію суду відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому Приватне підприємство Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області просить суд апеляційну скаргу Фермерського господарства Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області на рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі № 915/1975/15 залишити без задоволення, рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі № 915/1975/15 залишити без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 915/1975/15 та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фермерського господарства Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі № 915/1975/15 є обґрунтованим та правомірним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Фермерським господарством Оазис, с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області (Виконавець) та Приватним підприємством Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області (Замовник) було укладено договір на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008 року, відповідно до умов якого Замовник зобовязався передати сільськогосподарську продукцію (зерно колосових, бобових і насіння олійних культур), а Виконавець зобовязався прийняти її для визначення якості, підробки, сушки, відповідального зберігання, знешкодження шкідників в разі необхідності і відвантаження.

Пунктом 3.2 договору на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008 року визначено, що у разі несплати Замовником наданих послуг, Замовник має право утримати належну йому в оплату частину продукції, що знаходиться на зберіганні, про що складається односторонній акт-розрахунок, що посвідчує належну оплату наданих Виконавцем послуг. Один примірник акту-розрахунку надається Замовнику. Вартість продукції, яка утримується в оплату послуг, визначається на основі ринкових цін, які склались на момент зарахування продукції в рахунок оплати.

Згідно з пунктом 5.3 договору на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008 року, цей договір вступив в дію з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Зазначений договір, в силу статей 173-175 Господарського кодексу України, є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань і за своєю правовою природою є змішаним договором надання послуг та зберігання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено статтею 175 Господарського кодексу України.

Згідно з пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

В силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статей 901, 903 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Оплатний характер послуги зумовлений, насамперед, наявністю прямої на це вказівки у визначенні договору про надання послуг.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 942 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок зберігача вживати всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

На виконання умов договору у вересні-листопаді 2008 року Замовник передав, а Виконавець прийняв на зберігання 654 314 кг (залікова вага) насіння соняшника; 149 654 кг (залікова вага) зерна кукурудзи та 25 923 кг відходів соняшника.

Відповідач було виставлено позивачу рахунок від 14.04.2009 року №1404-1 на оплату послуг за договором на суму 38 927 грн. 21 коп. з ПДВ по очищенню та сушці соняшника та кукурудзи. Відповідачем рахунок сплачено не було.

Листом від 07.09.2009 року № 36 позивач просив відповідача в семиденний термін повернути належну йому продукцію, а саме: 654 314кг насіння соняшника та 140 654 кг зерна кукурудзи.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором по зберіганню зерна від 02.09.2008 року Фермерське господарство Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області неодноразово зверталось до господарського суду з позовами до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, смт. Врадіївка Миколаївської області про повернення насіння соняшника та стягнення штрафу (у справі №6/229/09), про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності (по справі № 5016/2280/2012(17/83)), про стягнення 309 311 кг насіння соняшника вартістю 913 856 грн.35 коп. та 70 388 кг зерна кукурудзи вартістю 82 790 грн. 37 коп. (по справі № 915/49/14).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2010 року у справі № 6/229/09, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2010 року, встановлено факт того, що згідно складської накладної № 2 станом на 14.04.2009 року на зберіганні у відповідача залишилося 309 311 кг насіння соняшнику та 149 654 кг кукурудзи.

30.03.2010 року відповідачем на адресу позивача направлено акт виконаних робіт № 1 до якого включені всі послуги, надані відповідачу на підставі договору від 02.09.2008 року в період з 08.11.2008 року по 30.03.2010 року.

Згідно вказаного акту відповідачем виставлено для оплати позивачу рахунок № 3003/1 на суму 194 656 грн. 49 коп.

Протягом 2011-2012 років на адресу відповідача направлялись акти виконаних робіт рахунки на оплату послуг наданих згідно Договору, а саме: спільний рахунок та акт виконаних робіт від 10.01.2011 року № 1001-2, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 07.04.2011 року № 0704-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 01.06.2011 року № 0106-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 01.09.2011 року № 0109-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 15.12.2011 року № 1512-2, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату - послуг від 10.03.2012 року № 1003-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 14.05.2012 року № 1405-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 14.07.2012 року № 1407-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 01.10.2012 року № 0110-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 15.02.2013 року № 1502-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 19.03.2012 року №1903-1, ОСОБА_1 виконаних робіт та рахунок на оплату послуг від 06.02.2013 року № 0602-1.

Заборгованість відповідача перед позивачем по договору на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008 року підтверджується ОСОБА_1 звірки взаємних розрахунків від 01.03.2011 року, який підписано директором та бухгалтером відповідача, у зв'язку з чим обставини наявності заборгованості по вказаному договору визнаються посадовими особами підприємств сторін.

Позивач не заперечує, що у грудні 2013 року отримав від відповідача оплату за зберігання його майна по договору від 02.09.2008 року в сумі 112 689 грн. 25 коп.

Відповідач посилається на те, що до теперішнього часу позивач не повернув здану йому на зберігання сільськогосподарську продукцію на суму 913 449 грн. 27 коп.

Судова колегія Одеського апеляційного господарського суду зазначає, що за умовами договору, а саме пункту 3.2., який укладено сторонами в добровільному порядку, без заперечень та зауважень, Замовник має право утримати належну йому в оплату частину продукції, що знаходиться на зберіганні. Даний пункт договору сторонами не було визнано недійсним у встановленому законом порядку, тому він поширюється на правовідносини сторін при вирішенні спору про стягнення оплати наданих послуг із зберігання зерна.

Право позивача на притримання сільгосппродукції встановлено апеляційним та касаційним господарським судом у справі № 6/229/09, а тому цей факт згідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України слід вважати встановленим.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2015 року у справі № 915/49/15 було встановлено, що притримання Фермерським господарством "Оазис" зерна Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро строком більше ніж 5 років є безпідставним, внаслідок чого вартість послуг по зберіганню у сумі 913 449 грн. 27 грн. фактично зрівнялась з вартістю переданої на зберігання продукції. В порушення норм чинного законодавства, позивач по даній справі неправомірно розпоряджався власністю відповідача по даній справі на протязі 5 років. На час отримання вимоги про повернення переданої на зберігання продукції 10.09.2009 року, він мав право притримати лише частину належної позивачу продукції на суму 38 927 грн. 21 коп., а не всю продукцію вартістю більше мільйона гривень.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

З урахуванням фактів, встановлених в господарських справах між тими ж сторонами, а саме: розміру вартості продукції, яка була притримана в рахунок оплати наданих послуг, враховуючи те, що пункт 3.2 договору від 02.09.2008 року не визнавався сторонами недійсним, господарський суд Миколаївської області правомірно частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача основний борг тільки у сумі 38 927 грн. 21 коп., яка визначена у постанові касаційної інстанції.

Судовою колегією розглянуті та відхилені посилання позивача на те, що місцевим господарським судом не було враховано, що до заборгованості, призначеної судом до стягнення, не було включено вартість послуг, наданих позивачем відповідачу за період до предявлення вимоги від 07.09.2009 року №36, а саме: очищення та сушіння продукції на суму 3 661 грн. 52 коп.; відвантаження продукції на транспорт відповідача у квітні 2009 року на суму 9420 грн. 80 коп.; зберігання продукції з 08.11.2008 року по 10.10.2009 року на суму 62463 грн. 92 коп., з причини того, що розмір боргу у сумі 38 927 грн. 21 коп. відповідача по даній справі перед позивачем за надані послуги зберігання встановлений постановою Вищого господарського суду у справі № 915/49/14, цей факт має преюдиціальне значення при вирішенні даного спору між тими ж сторонами за тими ж правовідносинами стосовно виконання належним чином договірних зобовязань сторін за спірним договором про надання послуг зберігання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобовязання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

В позовній заяві (з урахуванням уточнень) позивач просив суд про стягнення інфляційних втрат у сумі 725 561 грн. 17 коп.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобовязання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобовязання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

З огляду на те, що сумою основного боргу за договором є 38 927 грн. 21 коп.( що встановлено попередніми рішеннями судів, які набрали законної сили і не можуть бути ревізовані при розгляді наступних справ, які розглядаються судом між тими ж сторонами за тими ж правовідносинами стосовно виконання належним чином договірних зобовязань сторін за спірним договором про надання послуг зберігання), місцевим господарським судом вірно перераховано інфляційні втрати і стягнуто з відповідача на користь позивача 43 355 грн. 38 коп. з відмовою в іншій частині інфляційних втрат.

Також в позовній заяві (з урахуванням уточнень) позивач просив суд про стягнення 3 % річних у сумі 113 177 грн. 01 коп.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобовязання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобовязання перед кредитором.

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних за період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобовязання, судова колегія дійшла висновку, що господарським судом Миколаївської області правомірно перераховано суму 3 % річних, що підлягає стягненню, виходячи з суми основного боргу 38 927 грн. 21 коп., тому задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 7637 грн. 20 коп., з відмовою в іншій частині, є правомірним.

За таких обставин, рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення. Зокрема, щодо доводів позивача про те, що рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 року у справі №915/49/14 не спростовує фактів наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, судова колегія зазначає наступне.

Преюдиціальність обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що рішенням по справі №915/49/14 не встановлено фактів, які прийняті судом першої інстанції в якості встановлених, а текст рішення містить лише правову оцінку доказів, є неправомірним, оскільки суд, вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для повернення продукції, встановлював факт правомірності дій позивача при притриманні продукції відповідача, розмір вартості такої продукції, і постанова касаційної інстанції набрала законної сили та не оскаржена позивачем.

Враховуючи викладене, доводи позивача в цій частині є неправомірними та необґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі №915/1975/15 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Оазис, с.Іванівка Первомайського району Миколаївської області на рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі №915/1975/15 залишити без задоволення, рішення господарського суду Миколаївської області від 11.05.2016 року у справі №915/1975/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська

ОСОБА_5