КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Справа№ 5011-34/6378-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року

за заявою Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 року у справі № 5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню

у справі № 5011-34/6378-2012(суддя - Сташків Р.Б )

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

до 1. Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Диво-Світ»

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Солтрейд»

про стягнення 194572627,87 грн., 75 985, 08 шв. франків

за участю представників сторін:

від позивача: Мусієнко Г.І., довіреність №010-01/509 від 28.01.2015 року

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: не з'явились

від відповідача-3: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

16.12.2015 року Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою (вх. №0629.1/20607/15 а.с. 44-46 том 8) про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 року № 5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року відмовлено у задоволенні заяви Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання наказу суду від 25.02.2013 року у справі № 5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню. Скасовано зупинення стягнення за наказом Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 року у справі №5011-34/6378-2012, вжите ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015 року.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач-1, Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, подав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/3946 від 16.06.2016 року), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року та прийняти нове рішення, яким визнати наказ Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 року № 5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року Багатопрофільному підприємству «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року та призначено розгляд справи на 13.07.2016 року.

Представник Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у судовому засіданні 13.07.2016 року заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає прийняту ухвалу суду законною та обґрунтованою, а тому просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року у справі №5011-34/6378-2012 залишити без змін.

У судове засідання 13.07.2016 року представник апелянта не з'явився. 11.07.2016 року через загальний відділ документообігу суду від апелянта надійшло клопотання (вх. №09-11/14054/16) про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що підприємство не може забезпечити явку юриста для участі у розгляді справи.

Дослідивши подане клопотання апелянта, колегія суддів відхиляє його з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу, неподання витребуваних доказів.

Виходячи з аналізу вказаної правової норми, у випадку нез'явлення в засідання представників позивача, відповідача або ж обох сторін, інших учасників господарського процесу, якщо суддя вважає, що без них неможливо вирішити справу, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи. Тобто, можливість розгляду справи за відсутності будь-кого із учасників процесу, якщо присутні учасники не заперечують, вирішується суддею.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, апелянт був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи №5011-34/6378-2012. Однак, керівництво підприємства БП «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю не уповноважило відповідну особу представляти інтереси підприємства у суді. Відсутність юриста на підприємстві не позбавляє відповідача права завчасно звернутись за правової допомогою до спеціаліста в області права і, таким чином, забезпечити явку свого представника у судове засідання. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 28 ГПК України керівник підприємства відповідача наділений повноваженнями брати участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників апелянта.

Представники відповідачів 2,3 у судове засідання 13.07.2016 року не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 64, 98 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення, встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю подання додаткових документів чи пояснень, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників апелянта та відповідачів 2, 3, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2013 року, позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково, стягнуто солідарно з Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, Товариства з обмеженою відповідальністю «Солтрейд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Диво-Світ» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за Кредитним договором №18106К31/2159 від 18.08.2006 року у розмірі 194535754 грн. 37 коп. та 71988 франків 98 сантимів. Стягнуто солідарно з Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, Товариства з обмеженою відповідальністю «Солтрейд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Диво-Світ» на користь позивача 64366 грн. 48 коп. судового збору.

25.02.2013 року на виконання рішення було видано відповідний наказ, та ухвалою від 14.08.2013 судом було задоволено заяву позивача про виправлення описки у цьому наказі.

16.12.2015 року до Господарського суду міста Києва від Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю надійшла заява в порядку ст. 117 ГПК України про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 у справі №5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню, оскільки, як стверджує заявник, зобов'язання боржника були припиненні на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.12.2015 року. Таким чином, на думку заявника, рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2012 №5011-34/6378-2012, на виконання якого видано наказ від 25.02.2013, є виконаним, а тому наказ відповідно до ст. 117 ГПК України підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається із змісту заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, вона обґрунтована тим, що, на підставі кредитного договору №18106К31/2159 від 18.08.2006 року з подальшими змінами і доповнення, внесеними додатковими договорами (перелік у заяві) Багатопрофільним підприємством «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю було отримано від Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» кредитні кошти - 173143570,82 грн. із терміном користування до 25.12.2014 та обов'язком щомісячної сплати відсотків за користування коштами. Заявник посилається на те, що внаслідок того, що умови вказаного кредитного договору мали недоліки: (1) згідно із пунктом 3.5.1 договору в редакції, що діяла до 28.08.2009, заявник мав сплачувати проценти «на рахунок, зазначений у пункті 3.7 Договору», але пункт 3.7 договору (жодна з редакцій) не містив реквізитів ніяких рахунків; (2) згідно редакції договору, що діяла з 28.08.2009, заявник мав сплачувати проценти «на рахунок, зазначений у пункті 3.8 Договору», але кількість цифр у рахунках була більшою ніж допускається при здійсненні платежів системою «Клієнт-Банк», і Банком не вчинялося дій щодо їх виправлення, тому заявник вважає, що його було позбавлено змоги фактичного виконання обов'язку із сплати відсотків за користування коштами, що в подальшому зумовило дострокове стягнення коштів (повернення отриманого кредиту) та позбавило заявника того, на що він очікував при укладенні кредитного договору, а саме: користування грошовими коштами у розмірі 173143570,82 грн. до 25.12.2014 року.

Заявник стверджує, що через дострокове повернення кредитних коштів, у нього виникли невиконані зобов'язання перед контрагентами та у зв'язку з цим нараховувались штрафні санкції, а тому Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю зазначає про понесення збитків у розмірі 198 376 259,56 грн, які підлягають оплаті Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України».

Зазначені обставини заявник вважає зустрічними однорідними грошовими вимогами, строк виконання яких настав, тому на підставі ст. 601 ЦК України заявою від 01.12.2015 року повідомив Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про зарахування таких зустрічних однорідних вимог у сумі 198 376 259,56 грн, у зв'язку з чим Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю просить суд визнати наказ від 25.02.2013 року у справі № 5011-34/6378-2012 таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на момент подання заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2012 року у справі №5011-34/6378-2012 не виконано.

З урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів зазначає, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і наказом господарського суду, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, серед іншого, скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Приписами ч. 2 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Згідно з ч. 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, законом пов'язується з певними обставинами, які мали місце на момент його видачі (пред'явлення до виконання): помилковою видачею, зокрема, коли судове рішення не підлягало негайному виконанню і не набрало законної сили або пред'явлено до виконання після скасування судового рішення, на підставі якого було видано наказ; повним (частковим) погашенням боргу, щодо якого видано наказ, в добровільному порядку боржником чи за нього іншою особою або з інших причин, наприклад, списання боргу внаслідок прийняття відповідного нормативного акта.

Слід зазначити, що згідно з приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» регулювання правовідносин у сфері виконавчого провадження не обмежується лише цим Законом, а здійснюється «на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону, та інших законів...», а відтак добровільне виконання боржником свого обов'язку (в тому числі і за рішенням суду) може здійснюватись у будь-який, передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема і шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, посилаючись на ст. 601 Цивільного кодексу України, стверджує, що його зобов'язання перед банком щодо сплати стягнутих за рішенням суду грошових коштів припинилися шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за його заявою б/н від 10.12.2015 року (а.с. 22 том 8), що відповідно є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами заявника (апелянта) з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги повинні бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Таким чином, за змістом статей 203 ГК України, 601 ЦК України зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що одним із способів реалізації припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є подання однією із сторін зобов'язання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до положень ст. 601 ЦК України. В такому, випадку заява про зарахування являє собою односторонній правочин, виконанням якого вважатиметься саме зарахування. При цьому, для досягнення бажаних правових наслідків така заява не потребує відповіді з боку адресата, однак потребує її сприйняття та визнання другою стороною.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом (п. 31 інформаційного листа ВГСУ від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Отже, якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі та в порядку, визначеному законодавством, подати свої заперечення, в тому числі шляхом звернення за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду.

Разом з цим, матеріали справи свідчать, що Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» заперечує про зарахування зустрічних однорідних вимог, про що вказано у листі №010-05/60 від 11.01.2016 року (а.с. 77 том 8), зазначені обставини свідчить про невизнання такого зарахування банком та його спірність, оскільки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» стверджує про відсутність у нього обов'язку щодо сплати заявлених збитків.

Так, за оспорюваною заявою як зустрічну однорідну вимогу відповідач вважає збитки, завдані внаслідок порушення позивачем зобов'язання за договором.

Колегія суддів зазначає, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, які за твердженням заявника підлягають стягненню з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22.01.2013 № 3-72гс12). Разом з цим, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2012 у справі № 5011-34/6378-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2013 вже надавалась правова оцінка вищезазначеним доводам заявника, і зокрема, судами було відхилено доводи відповідача-1 щодо порушення банком своїх обов'язків, внаслідок якого Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі ТОВ не могло погасити заборгованість, оскільки йому не було відомо рахунок, на який необхідно сплачувати кошти.

Суди вказали, що пункт 3.5.1 кредитного договору (у початковій редакції) вказував, що проценти підлягають сплаті на рахунок, зазначений у пункті 3.8 договору, яким і були визначені номери рахунків у т.ч. для сплати процентів за користування кредитом. Також рішенням у справі №5011-34/6378-2012 було встановлено обставину часткової сплати відповідачем-1 процентів за кредитним договором, тобто, що йому були відомі рахунки для сплати процентів, і отже відповідач-1 повинен був сплачувати проценти на відомі йому рахунки (у т. ч. без застосування системи дистанційного обслуговування «Клієнт-Банк»). А у випадку, якщо у нього виникли певні проблеми з перерахуванням коштів на ці рахунки банку, звернутися до банку з відповідним запитом, або на підставі статті 537 ЦК України погасити заборгованість за відсотками шляхом внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори. Судами було встановлено, що відповідачем-1 таких відповідних заходів для погашення заборгованості за кредитним договором не вчинялося, що свідчить про відсутність будь-яких порушень кредитного договору зі сторони банку.

Відтак, суд апеляційної інстанції зазначає, що заявником не доведено перед судом належними засобами доказування наявність у нього збитків, їх розмір, причинно-наслідкового зв'язку між цими збитками та діями позивача, а відтак не доведено, що у Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» існує безспірний обов'язок перед відповідачем-1 з відшкодування збитків у розмірі 198376259,56 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що наявність збитків та їх розмір за заявою Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про зарахування зустрічних вимог не є безспірними та доведеними, а тому не можуть бути зараховані в порядку статті 601 Цивільного кодексу України, а відтак подана Багатопрофільним підприємством«Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю заява б/н від 10.12.2015 року не спричиняє визначених ст. 601 ЦК України наслідків, а саме не припиняє зобов'язання Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, обов'язок виконання якого встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2012 року.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд, вважає, що Господарський суд міста Києва дійшов вірного висновку, що підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, передбачені статтею117 ГПК України, відсутні, а відтак підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не вбачає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, Багатопрофільне підприємство «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

Керуючись ст. 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105, 106, 117 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Багатопрофільного підприємства «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року у справі №5011-34/6378-2012 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року у справі №5011-34/6378-2012 залишити без змін.

3. Справу №5011-34/6378-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська