ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 року Справа № 912/1196/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Чус О.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Попович П.О., , довіреність №12/10-1 від 12.10.2015 р.;

від відповідача: Татарко Д.А., довіреність № 95-мр/з від 04.05.2016 р.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агромегатрейд" м. Кіровоград на рішення господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2016 року у справі № 912/1196/16

за позовом Приватного підприємства "Агромегатрейд" м. Кіровоград

до Кіровоградської міської ради м. Кіровоград

про визнання договору недійсним у певній частині,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою звернулось Приватне підприємство "Агромегатрейд" яка містить вимоги: визнати частково недійсним, з моменту виникнення правочину, розділ 4 абзацу 2 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року зареєстрований у Державному реєстрі земель в управлінні Держкомзему у м. Кіровограді Кіровоградської області за №00156 від 31 травня 2011 року, в частині словосполучення - "У разі якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін, орендна плата нараховується в повному обсязі".

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2016 року (суддя Змеул О.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, не вказано конкретно норм чинного законодавства України, які не додержані сторонами в момент вчинення правочину, тобто в момент його підписання сторонами.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду Кіровоградської області

Приватне підприємство "Агромегатрейд" м. Кіровоград звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо визнання недійсним окремого положення договору. При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що при розгляді матеріалів справи господарський суд помилково звернув увагу на недопустимі, помилкові твердження і докази, та невірно застосував норми матеріального права.

Зазначає, що на даний час з незалежних від орендаря обставин (з вини орендодавця, тобто Кіровоградської міської ради) будівництво багатофункціонального торговельно-побутового комплексу з облаштуванням паркінгу автомобілів не розпочиналось та в експлуатацію не вводилось. Будівництво не розпочато у зв'язку зі скасуванням містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки по вул. Віктора Чміленка, тому позивач не мав змоги використати об'єкт оренди відповідно до договірних умов, а отже звільняється від плати за послуги, які фактично не надані, оскільки об'єкт будівництва не введено в експлуатацію. Наполягає на тому, що до введення об'єкту в експлуатацію повинен сплачувати орендну плату у розмірі 520,6 грн. на місяць, відповідач, посилаючись на спірну умову договору, здійснює втручання в господарську діяльність позивача.

Вважає, що спірна умова договору оренди землі не відповідає типовій формі договору оренди землі, узгоджена позивачем під впливом помилки.

Судом невірно зроблено висновки щодо спливу строків до подання позову.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник Кіровоградської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивачем по справі в позовній заяві та апеляційній скарзі не вказано будь-яких норм чинного законодавства України, які не були додержані сторонами в момент вчинення правочину, тобто в момент його підписання сторонами, отже позивачем необґрунтовано наявність підстав, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 29.06.2016 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступну та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

15 лютого 2011 року між Приватним підприємством "Агромегатрейд" (орендар) та Кіровоградською міською радою (орендодавець) було укладено договір оренди землі №7 зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Кіровоград, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 31.05.2011 за №00156 (а.с.14-18).

За умовами договору орендодавець на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 17 грудня 2009 року № 2952 "Про передачу ПП "Агромегатрейд" в оренду земельної ділянки по вул. Дзержинського (біля перехрестя з вулицею Фрунзе)" надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення багатофункціонального торговельно-побутового комплексу з облаштуванням паркінгу автомобілів, яка знаходиться по вул. Дзержинського (біля перехрестя з вулицею Фрунзе) в міст Кіровограді. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1000,00 кв. м земель, які використовуються в комерційних цілях.

На земельній ділянці не розміщені об'єкти нерухомого майна та інші об'єкти інфраструктури. Земельна ділянка передається в оренду без об'єктів інфраструктури. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно витягу з технічної документації про грошову оцінку земельної ділянки від 23.11.2010 №1699, від 22.11.2010 №1699 становить - до введення об'єкта в експлуатацію - 208 241,76 грн, після введення об'єкта в експлуатацію - 1 041 166,44 грн.

За умовами розділу 4 орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі:

"3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до введення об'єкта в експлуатацію - 520,60 грн на місяць. Термін ведення будівництва складає не більше 2-х років, починаючи з дня реєстрації цього договору. У разі, якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін, орендна плата нараховується в повному обсязі.

5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки після введення об'єкта в експлуатацію - 4 338,19 грн на місяць, згідно розрахунку, що додається, починаючи з дня державної реєстрації договору оренди землі.

Зазначений договір підписаний уповноваженими особами, та скріплений печатками.

Предметом розгляду у даній справі є відповідність абзацу 2 розділу 4 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року в частині словосполучення - "У разі якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін, орендна плата нараховується в повному обсязі" вимогам чинного законодавства.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів ) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п.2.1.).

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що абзац 2 розділу 4 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року в частині словосполучення - "У разі якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін, орендна плата нараховується в повному обсязі" не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступних підстав.

По всьому тексту позовної заяви та апеляційної скарги позивач неодноразово наголошує на тому, що абзац 2 розділу 4 договору не відповідає вимогам чинного законодавства України. В той же час, позивачем не вказано будь-яких конкретних норм чинного законодавства України, які не були додержані сторонами в момент вчинення правочину.

Оскільки позивачем в позовній заяві не вказано будь-яких норм чинного законодавства України, які не були додержані сторонами в момент вчинення правочину, тобто в момент його підписання сторонами, то останнім не доведено наявність підстав, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, у зв'язку з чим господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання частково недійсним спірного правочину.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спірна умова договору оренди землі не відповідає типовій формі договору оренди землі, з огляду на наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Статтею 179 Господарського кодексу України передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 "Про затвердження Типового договору оренди землі" затверджено Типовий договір оренди землі.

На думку колегії суддів, посилання скаржника на невідповідність умов спірного договору умовам Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 "Про затвердження Типового договору оренди землі" обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки, як встановлено апеляційним господарським судом, порівняльний аналіз положень спірного договору з положеннями Типового договору свідчить лише про конкретизацію (деталізацію) деяких умов договору, а саме повторно уточнено у якому розмірі нараховується орендна плата, зазначена у абзаці 2 розділу 4 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року, у разі, якщо будівництво не буде реалізоване, що не суперечить загальним засадам щодо укладання правочинів.

Правова позиція, відповідно до якої посилання відповідача на те, що умови договору відрізняються від умов типового договору, не може свідчити про незаконність договору, оскільки сторони можуть відійти від умов типового договору, при умові, що це (умови угоди) не суперечить законодавству, закріплена у постановах Вищого господарського суду України від 11 грудня 2012 року по справі № 14/5026/1307/2012 та від 05 квітня 2016 року по справі № 912/1474/15.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов підставного висновку про те, що договір оренди землі від 15.02.2011 № 7 відповідає Типовому договору, а шляхом досягнення спірної умови договору сторони деталізували умови абзацу 2 розділу 4 договору щодо розміру та порядку внесення орендної плати, оскільки не позбавлені права за взаємною згодою конкретизувати умови типового договору.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спірна умова договору оренди землі узгоджена позивачем під впливом помилки, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів наявності помилки, тобто того, що при укладенні оспорюваного договору з боку позивача мало місце неправильне сприйняття фактичних обставин договору, а саме того, що у разі якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін (не більше двох років, починаючи з дня реєстрації договору), орендна плата, зазначена у абзаці 2 розділу 4 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року, нараховується в повному обсязі, і це вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що договір оренди землі не було б вчинено.

На час вчинення правочину позивач був обізнаний стосовно розміру та порядку сплати орендної плати, оскільки згідно з поданими Кіровоградською міською радою документами, позивач в процесі виконання договору оренди землі вживав заходів щодо внесення змін до нього в частині продовження терміну завершення будівництва на 3 роки, що свідчить про те, що позивач правильно сприймав фактичні обставин правочину та доводить необґрунтованість позиції позивача щодо неправильного сприйняття предмета та інших істотних умов останнього, що вплинуло на його волевиявлення.

Відповідно до пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Як вже було зазначено вище, предметом розгляду у даній справі є відповідність абзацу 2 розділу 4 Договору оренди землі №7 від 15 лютого 2011 року в частині словосполучення - "У разі якщо будівництво не буде реалізоване у зазначений термін, орендна плата нараховується в повному обсязі" вимогам чинного законодавства, а не стягнення заборгованості з орендної плати.

Оскільки доводи апеляційної скарги про те, що:

- на даний час будівництво багатофункціонального торговельно-побутового комплексу з облаштуванням паркінгу автомобілів не розпочиналось та в експлуатацію не вводилось з незалежних від орендаря обставин (з вини орендодавця, тобто Кіровоградської міської ради);

- будівництво не розпочато у зв'язку зі скасуванням містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки по вул. Віктора Чміленка;

- позивач не мав змоги використати об'єкт оренди відповідно до договірних умов, що звільняє його від плати за послуги, які фактично не надані;

- до введення об'єкту в експлуатацію позивач повинен сплачувати орендну плату у розмірі 520,6 грн. на місяць;

- відповідач, посилаючись на спірну умову договору, здійснює втручання в господарську діяльність позивача,

стосуються саме невиконання чи неналежного виконання сторонами правочину, то вони не є тими обставинами, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а отже в цій частині доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

На підставі викладеного, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем у силу ст.ст. 33, 43 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки господарський суд встановив, що право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушені, і відмовив в позові з підстав його необґрунтованості, та з таким висновком суду погоджується апеляційний господарський суд, то відповідно до частини першої статті 261 ЦК України відсутні підстави для застосування позовної давності.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 104 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агромегатрейд" м. Кіровоград - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2016 року у справі № 912/1196/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 01.07.2016 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.В. Чус