ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа № 911/843/16

Розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «КИЇВ»

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал»

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестінтер»

про визнання недійсними договорів

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 1 від 11.01.2016 року);

від відповідача 1: ОСОБА_3 (довіреність № 3 від 22.03.2016 року);

від відповідача 2: ОСОБА_4 (довіреність № 01-02/16 від 01.02.2016 року);

від відповідача 3: не зявився.

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/843/16 за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П» (позивач) до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «КИЇВ» (відповідач1), ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» (відповідач2) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестінтер» (відповідач3) про визнання недійсними договорів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року порушено провадження у справі № 911/843/16 та призначено справу до розгляду на 11.04.2016 року.

11.04.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача3 надійшло письмове пояснення на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги визнає в повному обсязі. 11.04.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій останній просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В судове засідання 11.04.2016 року представник відповідача1 не зявився, відповідачі1, 2 вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року не виконали, відповідач1 про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. У звязку з чим, розгляд справи відкладався до 25.04.2016 року.

У відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 25.04.2016 року оголошувалась перерва до 27.04.2016 року, в судовому засіданні 27.04.2016 року, судом оголошувалась перерва в розгляді справи на 12.05.2016 року.

12.05.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі № 911/843/16. 12.05.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача2 надійшли письмові пояснення у справі № 911/843/16 та відзив на позовну заяву, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

12.05.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача3 надійшло письмове заперечення проти клопотання про призначення експертизи. 12.05.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача3 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестінтер». В судове засідання 12.05.2016 року представник відповідача3 не зявився.

У звязку з чим, розгляд справи відкладався до 19.05.2016 року.

В судове засідання, яке відбулось 19.05.2016 року представник відповідача1 не зявився, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 06.06.2016 року.

Також, ухвалою від 19.06.2016 року за клопотанням позивача та відповідачів 2, 3 в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено процесуальний строк розгляду справи № 911/843/16.

В судовому засіданні 06.06.2016 року оголошувалась перерва до 15.06.2016 року.

В судовому засіданні 15.06.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач1 проти позову заперечував, відповідач2 проти позову заперечував та заявив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача3 в судове засідання 15.06.2016 року не зявився.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані ними докази та пояснення, судом

встановлено:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, ухвалою Господарського суду Київської області від 25.03.2015 року у справі № Б11/009-12 про банкрутство ТОВ «Інвестінтер» (відповідач-3) замінено кредиторів відповідача3: ТОВ «Інвестиційні системи» (на суму 725 824,20 грн.), ТОВ «Систем-Інвест» (на суму 5 801 556,59 грн.), ТОВ «Центрінвестбуд-2000» (на суму 819 486,49 грн.), ТОВ «Регіон-Інвест» (на суму 808 827,85 грн.) на ТОВ «Інтеграл-П» (позивач) у звязку з укладенням ними договорів кунівлі-продажу права вимоги ТОВ «Інвестиційні системи», ТОВ «Систем-Інвест», ТОВ «Центрінвестбуд-2000», ТОВ «Регіон-Інвест», підписанням актів приймання-передачі права вимоги (включено до четвертої черги задоволення вимог кредиторів).

Позивач зазначає, що він, як новий кредитор у банкрутній справі Господарського суду Київської області № Б11/009-12, після ознайомлення з матеріалами справи № Б11/009-12 про банкрутство відповідача-3, заслуховування звітів ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_5 на засіданні комітету кредиторів, дізнався, що кредитором відповідача-3 є також ТОВ «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» (відповідач-2), визнаний ухвалою попереднього засідання Господарського суду Київської області від 16.01.2013 року у справі № Б11/009-12 кредитором з кредиторськими вимогами в загальній сумі 12 581 200,00 грн., які забезпечені заставним майном відповідача-3 (квартирами №№ 72, 129, 132, 242, 248, 255, 266, 277 в будинку за адресою: м. Київ, вул. Курська, 13-Е), відповідно відповідача2 включено до першої черги задоволення вимог кредиторів відповідача-3.

Кредиторські вимоги відповідача2 до відповідача3 ґрунтуються на Кредитному договорі № 123/06 від 12.09.2006 року з врахуванням Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06, забезпечені Договором іпотеки від 29.09.2006 року. Відповідні кредиторські вимоги (в тому числі і забезпечення таких вимог) до відповідача3 набуті відповідачем2 на підставі п.п. 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року та Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року. Також, в подальшому, відповідачем2, як кредитором в основному та забезпеченому зобовязанні, були внесені зміни до Договору іпотеки від 29.09.2006 року Договором про внесення змін та доповнень від 12.04.2012 року.

Зокрема, згідно Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року АКБ «КИЇВ» (правонаступник ПАТ «АКБ «КИЇВ» (відповідач1) надав відповідачу3 кредит для фінансування будівництва квартир в житловому багатоповерховому будинку за адресою: м. Київ, вул. Курська, 13-Е.

Відповідно до п. 3.1. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року виконання відповідачем3 зобовязань за цим договором забезпечується іпотекою. Договір іпотеки підписується не пізніше 10-ти банківських днів після підписання цього договору.

Пунктом 4.2.13. Кредитного договору встановлено, що відповідач1 має право здійснювати відступлення права вимоги за цим договором третім особам згідно чинного законодавства.

Однак, Додатковою угодою від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 пункт 3.1. та пункт 4.2.13. Кредитного договору викладено у новій редакції, згідно з якою передбачено, що виконання відповідачем3 зобовязань за цим договором забезпечується іпотекою. Договір іпотеки підписується не пізніше 15-ти банківських днів після підписання цього договору. Відповідач1 має право здійснювати відступлення права вимоги за цим договором третім особам за згодою відповідача3.

Також, 29.09.2006 року між відповідачем1 (позикодавець, іпотекодержатель) та відповідачем3 (боржник, іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, відповідно до якого цей договір забезпечує вимоги відповідача1, що випливають з Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року.

Пунктом 2.7. Договору іпотеки встановлено, що відповідач1 може відступити права за Договором іпотеки третій особі за згодою відповідача3, що узгоджується з аналогічним приписом п. 4.2.13. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року.

Таким чином, п. 4.2.13. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року та п. 2.7. Договору іпотеки встановлено, що відступлення прав відповідача1 за Кредитним договором та Договором іпотеки має здійснюватись за згодою відповідача3 (боржника, позичальника, іпотекодавця).

Як зазначає позивач, йому стало відомо, що 13.08.2009 року відповідач1 відступив відповідачу2 право вимоги до відповідача3 за Кредитним договором № 123/06 від 12.09.2006 року, що передбачено п. 1.4. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року.

Пунктами 2-4 Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року встановлено, що до відповідача2 переходить право вимоги відповідача1 за Кредитним договором № 123/06 від 12.09.2006 року в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідач1 відступає відповідачу2 право вимоги по Кредитному договору № 123/06 від 12.09.2006 року з одночасним відступленням права вимоги за іпотечним договором.

Моментом переходу права вимоги відповідача1 за Кредитним договором № 123/06 від 12.09.2006 року до відповідача2 є момент укладення Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року.

В подальшому, 21.08.2009 року між відповідачем1 та відповідачем2 укладено Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 29.09.2006 року.

Пунктом 5.3. Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року встановлено, що моментом переходу права вимоги відповідача1 за іпотечним договором від 29.09.2006 року до відповідача2 є момент підписання сторонами цього договору та його нотаріальне посвідчення.

Однак, в порушення приписів п.п. 4.2.13. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року та 2.7. Договору іпотеки від 29.09.2006 року, згоди відповідача3 на відступлення права вимоги від відповідача1 до відповідача2 за вищезазначеними правочинами отримано не було, що є підставою для визнання відповідних правочинів недійсним.

Позивач вважає, що Договори про відступлення прав вимоги укладені всупереч вимог закону, зокрема статті 516 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними в порядку ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

У звязку з чим, позивач заявив позов про визнання недійсними п.п. 1.4. (який стосується переходу права вимоги банку за Кредитним договором до відповідача2) та 6.5. (стосовно сплати винагороди в частині відступленої вимоги) Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» та Договору про відступлення права вимоги (за іпотечним договором) від 21.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за № 2426.

Також позивач зазначає, що в подальшому, 12.04.2012 року відповідачем2 (як новим кредитором в основному та забезпечувальному зобовязаннях) та відповідачем3 внесено зміни до Договору іпотеки від 29.09.2006 року, а саме, змінено предмет іпотеки на квартири №№ 72, 129, 132, 242, 248, 255, 266, 277 в будинку за адресою: м. Київ, вул. Курська, 13-Е.

Позивач зазначає, що визнання недійсними пунктів 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року та Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року, як наслідок, спростовує набуття відповідачем2 статусу сторони в кредитних зобовязаннях, відповідно зумовлює недійсність Договору про внесення змін та доповнень від 12.04.2012 року до Договору іпотеки від 29.09.2006 року, укладеного між відповідачем2 та відповідачем3.

У звязку з чим, позивач також просить визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 29.09.2006 року за реєстром № 6192, від 12.04.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 635.

Відповідач2 у відзиві на позов заперечував наявність у позивач права на звернення до суду з оскарженням договорів, в яких він не є стороною і його права не порушені.

У звязку з чим, суд зазначає, що відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Також, суд враховує, що як зазначено в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 3-238гс16 та № 3-226гс16, від 25.05.2016 року № 3-254гс16, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України визначила, що за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

За змістом частин першої, другої та дев'ятої статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею; вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом; погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.

Частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що конкурсні кредитори мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, та кратну одній тисячі гривень. Під час визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу не враховуються суми неустойки (штрафу, пені), інші фінансові санкції, моральна шкода, судовий збір у справі про банкрутство, заявлені або сплачені кредиторами в провадженні у справі про банкрутство. До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом. На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб. Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Кредитор, що має двадцять п'ять і більше відсотків голосів, автоматично включається до складу комітету кредиторів. Під час проведення процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, утворений відповідно до цього Закону.

Таким чином, участю у зборах тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не відповідає вимогам закону, прямо порушуються майнові інтереси позивача (іодного з інших кредиторів). За таких обставин позивач вправі звертатися із позовом про визнання Договору недійсним відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України.

Також, в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16 зроблено аналогічний висновок щодо наявності у кредитора права на звернення до суду з оскарженням укладених іншими учасниками банкрутної справи договорів. При цьому, у відповідній постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16 також зроблено висновок, що порушення ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, а саме, відсутність згоди боржника на перехід права вимоги у зобовязанні до іншої особи, якщо така згода передбачена умовами зобовязання, є підставою для визнання недійсним відповідного правочину про перехід права вимоги.

У звязку з чим, відповідною постановою Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16 підтримано рішення, викладене в постанові Київського апеляційного суду від 10.09.2015 року у справі № 910/6098/14, яким задоволено вимоги кредитора у банкрут ній справі про визнання недійсним укладеного іншими учасника банкрутної справи правочину про відступлення права вимоги з підстав неотримання згоди боржника.

Згідно зі ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З врахуванням позиції Верховного Суду України, яка згідно зі ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою, кредитор у банкрутній справі має право вимоги на оскарження укладених іншими учасниками банкрутної справи договорів, які породжують певні правові наслідки в процедурі банкрутства.

Таким чином, суд відхиляє заперечення відповідача2 щодо відсутності у позивача, як кредитора у справі № Б11/009-12 про банкрутство ТОВ «Інвестінтер» (згідно ухвали Господарського суду Київської області від 25.03.2015 року) права на звернення до суду з даним позовом про оскарження договорів, які призвели до зміни складу учасників відповідної банкрутної справи та мали наслідком зміну спрямування належних боржнику активів.

Досліджуючи по суті заявлені позовні вимоги, судом встановлено, що на момент укладення спірних п.п. 1.4. (який стосується переходу права вимоги банку за Кредитним договором до відповідача2) та 6.5. (стосовно сплати винагороди в частині відступленої вимоги) Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року та Договору про відступлення права вимоги (за іпотечним договором) від 21.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», в порушення п.п. 4.2.13. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року та 2.7. Договору іпотеки від 29.09.2006 року, не було отримано згоди відповідача3 на відступлення права вимоги від відповідача1 до відповідача2.

Таким чином, спірні Договори про відступлення права вимоги укладені всупереч вимог закону, зокрема статті 516 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання їх недійсними в порядку ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вказані вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач, наявність права на позов у якого встановлена судом в ході розгляду даного спору, як на підставу визнання недійсними Договорів про відступлення права вимоги посилався на порушення п.п. 4.2.13. Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року та 2.7. Договору іпотеки від 29.09.2006 року, відповідно, ст. 516 Цивільного кодексу України.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16, яка згідно зі ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою. Зокрема, в постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 3-4гс16, викладено висновки щодо застосування норм матеріального права як щодо наявності у позивача, як кредитора у банкрут ній справі права на звернення до суду з оскарженням укладених іншими учасниками банкрутної справи договорів, так і, що порушення ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, а саме, відсутність згоди боржника на перехід права вимоги у зобовязанні до іншої особи, якщо така згода передбачена умовами зобовязання, є підставою для визнання недійсним відповідного правочину про перехід права вимоги.

По суті заперечень позовних вимог відповідач2 посилався на те, що укладенням між відповідачем2 та відповідачем3 Договору про внесення змін та доповнень від 12.04.2012 року до Договору іпотеки від 29.09.2006 року, відповідач3 фактично погодив факт правомірності відступлення відповідачу2 права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що з огляду на п. 2.4. постанови ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» свідчить, що сторони в подальшому самі усунули порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що як вбачається з п. 2.4. постанови ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Таким чином, про усунення порушень та врегулювання питання може свідчити вчинення іншого правочину, який безпосередньо стосується попередньо допущених порушень, в даному випадку, з якого вбачається саме надання боржником (відповідачем3) згоди на укладення спірних Договорів про відступлення права вимоги відповідача1 відповідачу2.

Чинне законодавство передбачає надання згоди, як вчинення відповідного правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, тобто здійснення певної юридично значимої активної дії.

Відповідач3 надав пояснення по суті спору, в яких позовні вимоги визнав у повному обсязі та заперечував факт надання згоди на укладення спірних Договорів про відступлення права вимоги.

Факт укладення Договору про внесення змін та доповнень від 12.04.2012 року до Договору іпотеки від 29.09.2006 року не містить ознак надання боржником (відповідачем3) згоди на відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки.

Матеріали справи не містять, а відповідачами 1, 2 не надано суду належних та допустимих, в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказів на підтвердження існування згоди відповідача3 на укладення спірних Договорів відступлення права вимоги.

Щодо сумнів відповідача2 про наявність у позивача підстав набуття статусу кредитора у банкрутній справі № Б11/009-12, суд зазначає, що відповідні питання підстав та факту набуття позивачем статусу кредитора у банкрутній справі встановлені відповідною ухвалою від 23.03.2015 року у справі №Б11/009-12, яка є чинною і встановлені в такій ухвалі обставини не підлягають повторному дослідженню в матеріалах справи, що розглядається. Крім того, право позивача на звернення з даним позовом ґрунтується саме на факті набуття статусу кредитора в банкрутній справі №Б11/009-12, а не прав та обовязків за відповідними договорами купівлі-продажу прав вимоги до боржника. Відповідні обставини не підлягають повторному дослідженню інакше, як розгляд по суті питання про визнання недійсними правочинів купівлі-продажу прав вимоги та перегляд відповідного судового рішення (ухвали) у банкрутній справі у звязку з новими обставинами.

Також, відповідач2 в ході розгляду спору заперечував факт укладення між відповідачем1 та відповідачем3 Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року, заперечуючи справжність печатки відповідача1 на такій додатковій угоді в порівнянні з печаткою на іншій додатковій угоді між тими ж сторонами (№ 1 від 24.11.2006 року).

У звязку з чим, відповідач2 заявив клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи документів: підписів та печаток на Додатковій угоді від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року, Кредитному договорі № 123/06 від 12.09.2006 року та Додатковій угоді № 1 від 24.11.2006 року до Договору про надання кредиту № 123/06 від 12.09.2006 року.

Судом встановлено, що призначення у справі судової почеркознавчої та технічної експертиз документів необхідне у звязку з тим, що відповідач2 не погоджується з фактом укладення Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року, якою передбачено необхідність отримання письмової згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні.

Тобто, встановлення винесених відповідачем2 на вирішення експертизи питань необхідно не для спростування позовних вимог, а фактично для спростування обставин, які заявлені в якості підстав позову.

У звязку з чим, суд зазначає, що згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В той же час, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачають визнання договорів недійсними в судовому порядку, тобто шляхом заявлення та вирішення відповідних вимог по суті щодо недійсності правочину (в тому числі факту його підробки). Однак, відповідачем2 не надано доказів визнання правочину (Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року) недійсним в установленому порядку і відповідні вимоги не заявлені шляхом подання відповідного позову чи зустрічного позову у справі, що розглядається.

Таким чином, в межах справи, що розглядається не підлягають встановленню обставини щодо недійсності Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року. Відповідно, відсутня необхідність в дослідженні по суті питань та фактів, які виносяться позивачем на експертизу, оскільки, навіть в разі підтвердженості сумнівів відповідача2, відповідні обставини не підлягають дослідженню по суті в межах спору у справі № 911/843/16, тому не впливають на результат вирішення спору. Питання щодо недійсності Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року мають вирішуватись в межах окремого спору і після встановлення відповідних обставин можуть бути заявлені як ново виявлені.

У звязку з вищенаведеним судом були відхилені клопотання відповідача2 про призначення експертизи.

Крім того, оскільки право позивача на даний позов виникло не з факту набуття права вимоги до боржника за відповідними договорами купівлі-продажу прав вимоги, а з факту набуття позивачем статусу кредитора у банкрутній справі № Б11/009-12, підстави та обсяг набуття позивачем прав вимоги від попередніх кредиторів боржника, не впливають на його право звернення з даним позовом.

За відсутності належних доказів визнання недійсною Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року та договорів, на підставі яких позивач набув статусу кредитора у банкрутій справі № Б11/009-12 та внесення відповідних змін до складу кредиторів у банкрутній справі, відповідна Додаткової угоди від 29.09.2006 року до Кредитного договору № 123/06 від 12.09.2006 року є чинною і правомірною, а позивач є кредитором у банкрутній справі № Б11/009-12.

Таким чином, заявлений у справі позов підлягає розгляду по суті і за наслідками розгляду позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» та визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 2426, судом встановлено їх обґрунтованість та доведеність. Таким чином, позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем2 клопотання про застосування строків позовної давності, судом встановлено, що відповідач2 стверджує, що строк позовної давності для звернення позивача з даним позовом (що відбулось 14.03.2016 року) сплинув через три роки з моменту набуття особами, права вимоги яких до боржника придбав позивач, статусу кредиторів у банкрутній справі № Б11/009-12 згідно з ухвалою від 13.01.2013 року, тобто 16.01.20016 року.

В обґрунтування пропуску строку позовної давності відповідач2 посилається на норму ст. 262 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що заміна сторони у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Дослідивши клопотання відповідача2 та враховуючи встановлені в ході розгляду спору обставини, судом встановлено, норма ст. 262 Цивільного кодексу України регулює питання строку давності у відносинах матеріального правонаступництва, зокрема, яке виникло внаслідок укладення позивачем договорів купівлі-продажу прав вимоги до боржника з попередніми кредиторами і у відносинах, які регулюються відповідними правочинами та правочинами, з яких безпосередньо виникло право вимоги до боржника.

Однак, як встановлено судом в ході розгляду справи, у позивача право на звернення з даним позовом виникло у звязку з набуттям статусу кредитора у банкрутній справі № Б11/009-12, тобто виключно з фактом процесуального правонаступництва.

При цьому, питання матеріального правонаступництва, зокрема, набуття прав вимоги до боржника, які належали попереднім кредиторам поза відносинам банкрутної процедури, не надавали б позивачу права на звернення з даним позовом.

Тобто з правочинів, за якими позивач набув від ТОВ «Інвестиційні системи», ТОВ «Систем-Інвест», ТОВ «Центрінвестбуд-2000», ТОВ «Регіон-Інвест» право грошової вимоги до відповідача3, відбулось матеріальне правонаступництво, яке саме по собі не надавало позивачу права на звернення з даним позовом, однак, було підставою для процесуального правонаступництва у банкрутній справі та набуття позивачем статусу кредитора у банкрутній справі № Б11/009-12, з чим і повязане виникнення у нього права на звернення з даним позовом.

З наявних у справі доказів судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Київської області від 16.01.2013 року у банкрутній справі № Б11/009-12 затверджено реєстр вимог кредиторів в сумі 53 142 764,70 грн., визнано кредиторами ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестінтер», зокрема: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестиційні системи» на суму 725 824,20 грн.; ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Регіон-Інвест»» на суму 808 827,85 грн.; ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Центрінвестбуд-2000» на суму 819 486,49 грн.; ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Систем-Інвест» на суму 5 081 556,59 грн.; ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» на суму 12 581 200,00 грн.

В подальшому, ухвалою Господарського суду Київської області від 25.03.2015 року у справі № Б11/009-12 було здійснено заміну кредиторів: ТОВ «Інвестиційні системи», ТОВ «Систем-їнвест», ТОВ «Центрінвестбуд-2000», ТОВ «Регіон-Інвест» на позивача у звязку з переходом до нього прав вимог до відповідача3, які належали відповідним кредиторам. Тобто відбулось процесуальне правонаступництво в порядку ст. 25 ПІК України, внаслідок якого позивач набув статусу кредитора у банкрутній справі.

Згідно зі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Таким чином, ст. 25 Господарського процесуального кодексу України передбачає заміну субєктного складу учасників судового провадження і визначає права та обовязки, в межах відповідної судової справи, зокрема, для позивача з огляду на ст. 25 Господарського процесуального кодексу України є обовязковими всі дії вчинені його попередниками в процедурі банкрутства, однак відповідна заміна кредиторів також є певною подією у часі, з якої виникає відповідний факт набуття позивачем статусу кредитора і така заміна не свідчить про набуття позивачем статусу кредитора з моменту, з якого набули відповідного статусу його попередники.

Як визначено ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що право позивача на позов виникло не з моменту набуття ним прав вимоги до боржника, а саме з моменту набуття статусу кредитора у банкрутній справі № Б11/009-12, що відбулось 25.03.2015 року, згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України для позивача перебіг позовної давності почався з моменту набуття статусу кредитора у банкрутній справі, тому строк позовної давності для звернення позивача з позовом у справі № 911/843/16 не пропущено.

Як визначено ст. 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на норму ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи, що за наслідками розгляду позовних вимог в частині визнання недійсними п.п. 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» та визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 2426, судом встановлено їх обґрунтованість та доведеність і позов задоволено у відповідній частині, спірні правочини з огляду на норми ст. ст. 236, 216 Цивільного кодексу України є недійсними з моменту їх укладення і не породжують відповідних правових наслідків, зокрема, щодо набуття відповідачем2 прав та обовязків сторони за Кредитним договором № 123/06 від 12.09.2006 року та Договором іпотеки від 29.09.2006 року.

В ході розгляду справи судом було відхилено клопотання відповідача2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_8 фінансів України, оскільки результат вирішення спору лише опосередковано впливає на права та обовязки останнього.

Щодо клопотання відповідача2, що розгляд позовної вимоги про визнання недійсним Договору про внесення змін від 12.04.2012 року має відбуватись в межах справи про банкрутство, суд зазначає, що ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України, що кореспондується з положенням ч. 1 ст. 12 та останньої частини (10) ст. 16 Господарського процесуального кодексу України, в розумінні яких суд не ототожнюється з конкретним суддею, в провадженні якого перебуває банкрутна справа.

Таким чином, на момент укладення 12.04.2012 року Договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 29.09.2006 року, у відповідача2 були відсутні повноваження сторони такого Договору іпотеки, відповідно і право на внесення змін до такого Договору іпотеки від 29.09.2006 року, що з огляду на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсним відповідного договору. Тому позовна вимога про визнання недійсним Договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 29.09.2006 року за реєстром № 6192, від 12.04.2012 року, яка фактично є похідною від вимог про визнання недійсними пп. 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» та визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 2426 судом, які задоволені судом, також підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати недійсними пункти 1.4., 6.5. Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2009 року, укладеного Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал».

3. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 21.08.2009 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «АКБ «КИЇВ» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2426.

4. Визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 29.09.2006 року за реєстром № 6192, від 12.04.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 635.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АКБ «КИЇВ» (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 16-22, код 14371869) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П» (03115, м. Київ, п-т Перемоги, 89а, к. 108, код 39180808) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 67б, код 33692103) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П» (03115, м. Київ, п-т Перемоги, 89а, к. 108, код 39180808) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

7. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестінтер» (08320, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Мала Олександрівка, вул. Гагаріна, 14 а, код 32162630 на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П» (03115, м. Київ, п-т Перемоги, 89а, к. 108, код 39180808) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 22.06.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін