ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"24" червня 2016 р.Справа № 916/1474/14

За позовом Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі, якою є Міністерство оборони України в особі, якою є Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району

3-тя особа позивача: Кабінет Міністрів України;

3-тя особа позивача: Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ";

до відповідача Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області

3-тя особа відповідача: Приватне підприємство "РОМАН";

про визнання недійсним та скасування розпорядження

Головуючий - Гуляк Г.І.

Судді - Волков Р.В.

Д`яченко Т.Г.

Представники:

від прокуратури: Галісевич О.О. за дорученням;

від позивача 1): Дубчак Д.В. за дорученням;

від позивача 2): Драгомерецький А.А. за дорученням;

від третьої особи 1): Нероденко М.М. за дорученням;

від третьої особи 2): Кучеренко Ю.М. за дорученням;

від відповідача: Кюссе І.Г. за дорученням

від третьої особи: не з`явився;

Суть спору: 16 квітня 2014 року Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне підприємство „РОМАН", про визнання недійсним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ПП „РОМАН на умовах довгострокової оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради" від 31.10.2008р. №313/А-2008.

Позовні вимоги були обґрунтовані перевищенням повноважень райдержадміністрацією при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками Міністерства оборони України, наданими для потреб оборони, чим порушено право постійного користування земельною ділянкою площею 23253,17га, наданою у користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону та розташованою на території Веселодолинської сільської ради.

08.05.2014 року представником Міністерства оборони України надано письмові пояснення стосовно заявлених позовних вимог, в яких останній просить суд позовні вимоги Білгород-Дністровсього прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі, якою є Міністерство оборони України в особі, якою є Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району задовольнити повністю.

08.05.2016 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву за вх.№11857/14, в якому вимоги прокурора не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю з підстав викладених у відзиві на позов.

12.05.2014 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про призначення експертизи за вх.№2-1775/14, та з клопотанням про витребування доказів за вх.№11940.

Представником Міністерства оборони надано додаткові письмові пояснення, які судом залучено до справи. Також представником надано заперечення на клопотання відповідача щодо призначення експертизи та додаткові пояснення стосовно клопотання відповідача про витребування доказів, які судом залучено до справи.

Ухвалою суду від 29 травня 2014 року клопотання відповідача було задоволено та призначено по справі землевпорядну експертизу та провадження у справі зупинено.

19.09.2014 року на адресу суду надійшло повідомлення №3128/24 від 08.09.2014 року про повернення без виконання ухвали суду та ухвалою суду від 22.09.2014 року провадження у справі поновлено та призначено до розгляду на 07.10.2014 року. Ухвалою суду від 07.10.2014 року продовжено строк розгляду справи до 24.10.2014 року та відкладено розгляд справи.

Представник ПП „РОМАН звернувся до суду з клопотанням про повторне призначення експертизи та ухвалою суду від 16 жовтня 2014 року провадження по справі зупинено та призначено землевпорядну експертизу.

На адресу суду надійшло клопотання експерта та ухвалою суду від 13.11.2014 року поновлено провадження у справі та призначено до колегіального розгляду. Відповідно розпорядження №964 від 13.11.2014 року щодо призначення членів колегії визначено головуючий суддя Демешин О.А. та судді Гуляк Г.І. та Мостепаненко Ю.І. та ухвалою суду від 13.11.2014 року справу №916/1474/14 прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 02.12.2014 року та зупинено провадження у справі до закінчення експертизи. Крім того ухвалою суду від 02.12.2014 року залучено до участі у справі третю особу - Кабінет Міністрів України на стороні позивача..

Представник Міністерства оборони України звернувся до суду 27.11.2014 року за вз.№2-5502 з клопотанням про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України.

На адресу суду надійшло повідомлення №5659/24 від 11.12.2014 року про неможливість проведення експертизи та ухвалою суду від 14.01.2015 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 19.02.2015 року повернуто зустрічну позовну заяву Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області про визнання права постійного користування припиненим та ухвалою суду від 23.02.2015 року провадження у справі зупинено до закінчення апеляційного провадження та повернення справи до господарського суду Одеської області.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Одеської області від 19.02.2015 року без змін.

30.03.2015 року було призначено повторний автоматичний розподіл та визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Демешин О.А. та судді Желєзна С.П., Мостепаненко Ю.І. та ухвалою колегії суддів справу прийнято до колегіального розгляду та призначено засідання суду на 17.04.2015 року та ухвалою суду від 10.04.2015 року провадження у справі було зупинено до закінчення касаційного провадження та повернення справи до господарського суду одеської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.06.2015 року касаційну скаргу залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 17.07.2015 року справу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого суддя Демешин О.А. та суддів Д`яченко Т.Г., Мостепаненко Ю.І. та призначено до розгляду на 04.08.2015 року.

29.07.2015 року ухвалою суду повернуто зустрічну позовну заяву Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області про визнання права постійного користування припиненим та ухвалою суду від 31.07.2015 року провадження у справі зупинено до закінчення апеляційного провадження та повернення справи до господарського суду Одеської області.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 року , апеляційну скаргу залишено без задоволення а ухвалу господарського суду Одеської області без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015 року касаційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 року без змін.

Ухвалою суду від 16.12.2015 року справу прийнято до колегіального розгляду у складі головуючого судді Демешин О.А. та суддів Д`яченко Т.Г., Волков Р.В. та призначено до розгляду на 14 січня 2016 року.

Представник відповідача 12.01.2016 року надав до суду пояснення щодо використання земельної ділянки за правонаступництвом та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, з підстав викладених у письмових поясненнях.

Ухвалою суду від 27.01.2016 року повернуто зустрічну позовну заяву Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області до Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (КЕЧ) району, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Кабінет Міністрів України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватне підприємство „Роман про визнання права постійного користування землею припиненим..

28.01.2016 року представник Міністерства оборони України, звернувся до суду з клопотанням про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Оперативне командування „Південь.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 року залишено апеляційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області без задоволення, ухвалу господарського суду Одеської області від 27.01.2016 року без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Гуляк Г.І. та судді Д`яченко Т.Г., Волков Р.В., ухвалою від 16.03.2016 року справу №916/1474/14 прийнято до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 30 березня 2016 року.

25.03.2016 року за супровідним листом №916/1474/14/2242/2016 справу №916/1474/14 направлено до Одеського апеляційного господарського суду для подальшого скерування до Вищого господарського суду України, для розгляду касаційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016 року касаційну скаргу Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області залишень без задоволення, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 року залишено без змін.

Представник відповідача 28.03.2016 року надав до суду заяву, в якій просить суд залучити до матеріалів справи розпорядження райдержадміністрації від 21.12.2007 року за №376/А-2007 „Про затвердження технічної документації земель запасу (колишнього полігону) на території Веселодолинської сільської ради, вказана заява задоволена судом за залучена до матеріалів справи.

28.03.2016 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог прокурора та у задоволені позову відмовити повністю. Також представник відповідача надав пояснення щодо матеріалів інвентаризації земель полігону та зміни категорії земель, вказані пояснення залучено до матеріалів справи.

Крім того представник відповідача 28.03.2016 року звернувся до суду із заявою про зупинення провадження у справі за вх. №2-1370/16, вказану заяву було розглянуто після надходження справи до господарського суду Одеської області 11 травня 2016 року та відхилено, оскільки викладені в заяві обставини відпали.

Ухвалою суду від 01.06.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Оперативне командування „ ІНФОРМАЦІЯ_1 та відкладено розгляд справи на 15 червня 2016 року .

24.06.2016 року представник третьої особи Оперативне командування „ ІНФОРМАЦІЯ_1 надав письмові пояснення стосовно заявлених вимог та просить суд задовольнити вимоги прокурора повністю.

Представник прокуратури у судове засідання з`явився, позов підтримує та просить колегію суддів задовольнити повністю заявлену вимогу.

Представник позивача Міністерство оборони України в судове засідання з`явився, позов підтримує, просить задовольнити.

Представник позивача Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району у судове засідання з`явився, позов підтримує та просить суд задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, заявлені вимоги не визнає та просить суд у задоволені позову відмовити повністю з підстав викладених у відзиві на позов, доповненнях до відзиву та клопотанні про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи позивача Кабінет Міністрів України в судове засідання з`явився, позов підтримує

Представник третьої особи позивача Оперативне командування "ПІВДЕНЬ" з`явився, позов підтримує.

Представник третьої особи відповідача ПП „РОМАН у судове засідання не з`явився, письмових пояснень стосовно заявлених вимог не надав.

24 червня 2016 року у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення, суд встановив:

Прокурор вважає оспорюване розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області незаконним та таким, що має бути визнано судом недійсним, посилаючись на те, що земельна ділянка, надана в оренду ПП „РОМАН є землями оборони, у зв`язку з чим розпорядження такими земельними ділянками може здійснюватися Кабінетом Міністрів України у встановленому законодавством порядку. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. по справі №2-а-3436/08/1570 визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005 р. Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 368/А-2005 від 14.12.2005р. Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями, як такі, що не відповідають вимогам закону. Зазначеними розпорядженнями було припинено право користування земельною ділянкою 23253,17 га, яка була надана у користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено зазначену земельну ділянку до остаточного вирішення земельних суперечок до земель запасу Веселодолинської сільської ради. При цьому судом було встановлено, що право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р. Також на підставі аналізу норм законодавства України судом зроблено висновок про те, що спірні земельні ділянки є землями оборони; власником земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Виходячи з того, що землі оборони знаходяться у Міністерства оборони лише у користуванні, розпорядження ними здійснює лише Кабінет Міністрів України, який має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Враховуючи наявність зазначеного рішення суду та скасування розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005 р., Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері вважає, що наявні всі підстави для визнання недійсним розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №313/А-2008 від 31.10.2008р. „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ПП „РОМАН на умовах довгострокової оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради.

На думку прокурора, оскаржуване розпорядження прийнято з порушенням порядку надання земельних ділянок у користування, адже рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, згода Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України на її вилучення не надавалася. За таких обставин, Тарутинська райдержадміністрація приймаючи оскаржуване розпорядження діяла з перевищенням наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони, у зв`язку з чим порушено право власності держави та право користування Міністерства оборони України на вказані землі.

Безпідставними також є на думку прокурора, посилання відповідача - Тарутинської РДА на розпорядження КМУ № 883-р від 07.09.2011 р. „Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств та військових радгоспів до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства, тому що відповідно до цього розпорядження від Міністерства оборони України до Міністерства аграрної політики та продовольства було передано цілісний майновий комплекс військового радгоспу „Чорноморський, який відповідно до наявного у нього державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.06.1995 р. серії ОД-23-120 загальною площею 689,83 га. Але вказані землі військового радгоспу не входять до земель Тарутинського полігону і згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району обліковувались як землі госпрозрахункового фонду, а землі безпосередньо полігону площею - 23253,17 га. обліковуються як землі бюджетних установ. Будь-яких рішень щодо передачі земель саме військового містечка № 11 (Тарутинського полігону), де саме розташовані спірні земельні ділянки передані в оренду ПП „РОМАН ані Міністерством оборони України, ані Кабінетом Міністрів України не приймалось і фактичної передачі земель від Міністерства оборони України у визначеному законом порядку до Тарутинської РДА, або до інших органів місцевого самоврядування Тарутинського району Одеської області не проводилось.

Представником Міністерства оборони України наведено, що обставини стосовно правонаступника військової частини НОМЕР_1 , директивою Міністерства оборони України № Д-115/1/01 від 29.01.2004 та наказу Командувача військами Південного ОК №67 від 16.02.2004 визначено військову частину НОМЕР_2 , але після розформування військової частини НОМЕР_2 їх правонаступником визначена в/ч НОМЕР_3 (м. Білгород-Дністровський), при цьому земельна ділянка полігону залишалася на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧ району (форма-405) та органах Держкомзему у Тарутинському районі (форма 6-ЗЕМ) в категорії „землі оборони. Наразі прокурор зазначає, що наказ Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004р. та лист Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 лише підтверджують те, що землі полігону перебували у користуванні військових частин, підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, а тому відповідно до ст.77 ЗК України та ст.1 ЗУ „Про використання земель оборони вказані землі за цільовим призначенням належали до категорії - земель оборони.

Крім того, розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 р. № 390-р „Про передачу майнових комплексів військових містечок ніякого відношення до предмету спору не має, оскільки ним передбачалась передача у спільну власність територіальних громад лише майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_4 (с. Весела Долина, Тарутинського району). Згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району до складу майнового комплексу входили - 24 будівлі (з яких 10 - житлові будинки на 21 квартиру, 3 комунальні споруди та 11 будівель та споруд різного призначення). Також відповідно до актів прийому-передачі була передана земельна ділянка площею - 86,7 га. Спірні земельні ділянки, які були передані Тарутинською РДА в оренду ПП „РОМАН розташовані в іншому військовому містечку, а саме в/м № НОМЕР_5 військовий полігон (с. Надеждівка), площа цього військового містечка (Тарутинського полігону) складає 23 253,17 га.

Представник Білгород-Дністровської КЕЧ району зазначив, що Одеський військовий округ був реорганізований (перейменований) згідно Директиви Міністра оборони України №115/1/20 від 01.07.1997 р. у Південне оперативне командування (зазначений документ має гриф „таємно, а тому не надано до суду), що як орган військового управління є складовою Збройних Сил України. Тому право здійснення оперативного управління землями полігону, за ствердженнями прокурора, належить саме Міністерству оборони України відповідно до ст. 17 Закону України „Про Збройні Сили України. Враховуючи вищевикладене прокурор вказує, що земельна ділянка військового полігону „ ІНФОРМАЦІЯ_2 , який ще у 1946 році був наданий у користування Одеському військовому округу продовжує по теперішній час перебувати у постійному користуванні Південного оперативного командування. Крім того, окремою підставою для визнання недійсним оспорюваного розпорядження Тарутинської РДА є положення передбачені п. а ч. 1 ст. 21 ЗК України, відповідно до якої правочини укладені з порушенням цільового використання земель є недійсними. Після незаконного вилучення земель Міністерства оборони України та зарахування їх до земель запасу Веселодолинської сільської ради на підставі розпорядження Тарутинської РДА №178/А-2007 від 13.06.2007 р. була створена районна комісія та проведена інвентаризація земель колишнього загальновійськового полігону. Розпорядженням Тарутинської РДА №376/А-2007 від 21.12.2007 р. затверджена технічна документація з землеустрою щодо інвентаризації земель колишнього загальновійськового полігону, проведена ДП „Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою. Зазначеною землевпорядною організацією був виготовлений кадастровий план земельної ділянки колишнього військового полігону, з якого вбачається площа військового полігону, на якій розташована земельна ділянка військового полігону МО України, яка в подальшому оспорюваним розпорядженням незаконно передана в оренду сільгоспвиробникам.

Міністерство оборони України та Білгород-Дністровська КЕЧ району позов Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері підтримують у повному обсязі, про що вказано у поясненнях по справі. Так, позивачі посилаються на те, що згідно ст.13 Земельного кодексу України та ст.ст. 9, 14 Закону України „Про Збройні Сили України право державної власності на землі оборони реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України. Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Будь-якого рішення щодо вилучення спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України, Міністерством оборони України не приймалося. Отже, спірні земельні ділянки до цього часу є державною власністю, належать до земель оборони та підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Більш того, за приписами Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011р. №795 облік земель ведеться в органах квартирно-експлуатаційної служби. Відповідно до довідки Білгород-Дністровської КЕЧ району від 07.08.2012р. за №1162 станом на 01.08.2012 р. на картковому обліку КЕЧ району рахується земельна ділянка № 92 військового містечка № НОМЕР_5 (Тарутинський військовий полігон) загальною площею 23 253,17 га, до складу якої входять земельні ділянки, надані у користування ПП „РОМАН. У зв`язку з цим, на думку позивачів, прийняття Тарутинською райдержадміністрацією розпорядження від 31 жовтня 2008 року №313/А-2008 є незаконним, порушує інтереси держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської КЕЧ району, що є підставою для визнання цього розпорядження незаконним та недійсним.

Оперативне командування "Південь" підтримує заявлений позов Білгород - Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, в особі Міністерства оборони України та Білгород Дністровської КЕЧ району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області про визнання недійсним та скасування розпорядження та зазначає, що відповідач навмисно заводить суд в оману стосовно існування нібито різних площ земельної ділянки Тарутинського загальновійськового полігону та звертає увагу суду на те, що вказана в позові площа земельної ділянки полігону (23253,17 га), відповідає обліковим даним і доказам, які містяться в матеріалах справи. Крім того представник звертає увагу суду на те, що розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 05.05.2005р. № 101/А-2005 "Про використання земель Тарутинського загально військового полігона" земельна ділянка полігона площею 23943,0 га всупереч вимогам земельного законодавства без згоди Міністерства оборони України була вилучена із земель оборони та переведена до земель запасу Веселодолинської сільської ради. Пізніше, усвідомлюючи те, що незаконно вилучили землі військового полігону разом із земельною ділянкою військового радгоспу «Чорноморський», який має оформлений державний акт на право постійного користування землею, Тарутинська РДА своїм розпорядженнямвід 14.12.2005 р. №368/А-2005 "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було змінено раніше видане розпорядження №101/А-2005, та зазначено, що вже не вилучається, а припиняється право користування військовою частиною НОМЕР_1 земельною ділянкою полігону загальною площею -23253,17 га.

На підставі позову військового прокурора заявленого в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, вказані вище розпорядження Тарутинської РДА визнані протиправними і скасовані Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 року по справі №2-а-3436/08/1570. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 квітня 2014 року по справі №К/9991/43671/12 постанову Одеського апеляційного адміністративного суду залишено без змін, а касаційну скаргу Тарутинської РДА без задоволення. У вказаних вище судових рішеннях також зазначено площу земель оборони, яку було незаконно вилучено Тарутинською РДА, а саме - 23253,17 га.

Оперативне командування "Південь" стверджує, що спірні земельні ділянки передані Тарутинською РДА в оренду приватного підприємства "Роман" розташовані у військовому містечку № НОМЕР_5 (Тарутинський загальновійськовий полігон),входять саме в ту площу земель полігону, яку було незаконно вилучено у Міноборони України на підставі незаконних розпоряджень Тарутинської РДА. Це також підтверджується реєстром зареєстрованих договорів оренди землі із земель колишнього загальновійськового полігону наданим начальником відділу Держземагенства України у Тарутинському районі №23-01-32/1781 від 06.08.2012 р.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України підставою звільнення від доказування є: «факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони».

Так на думку представника, встановлений Одеським апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570 факт належності спірної земельної ділянки до земель оборони має преюдиціальне значення і є обов`язковим для господарського суду при вирішенні даної справи по суті. Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Вони підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Так, згідно із індивідуальною карткою № 95 обліку земельної ділянки, на обліку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району для потреб Збройних Сил України обліковується земельна ділянка площею 24229,5га військового містечка № НОМЕР_5 , розташована за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с.Надеждівка. Доказів того, що Міністерство оборони України добровільно відмовилось від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону або надало згоду на передачу цієї земельної ділянки іншим особам в матеріалах справи відсутні.

Аналогічних висновків про належність спірної земельної ділянки Тарутинського військового полігону до земель оборони дійшли також Вищий Адміністративний Суд України (ухвала від 17.04.2014 р. по справі №К/9991/43671/12), а також Вищий господарський суд України ( постанови у справах №916/650/14 від 08.07.2015 р. та № 5017/3700/2012 від 20.08.2014 р.).

Відповідач проти позову заперечує з підстав, вказаних у поясненнях по справі та додаткових запереченнях на позов. Зокрема, відповідач посилається на те, що на даний час у Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської КЕЧ району відсутній встановлений чинним законодавством України документ, який би підтверджував їх право землекористування на спірні земельні ділянки. На думку відповідача, прокурором та позивачами не надано матеріалів щодо визначення загальної площі земельної ділянки колишнього полігону, встановлення його меж в натурі, відсутні будь-які рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування з 1946 р. по теперішній час про надання дозволу на право постійного користування спірними земельними ділянками Міністерству оборони СРСР або Міністерству оборони України, його структурним підрозділам, військовим частинам, з яких можливо б було припустити, що землекористувачем був Одеський військовий округ. Крім того, на думку відповідача, Міністерство оборони ніколи не було користувачем спірних земельних ділянок. За таких обставин, відповідач вважає, що спірні земельні ділянки колишнього загальновійськового полігону використовувалась структурними підрозділами Збройних Сил СРСР та Збройних Сил України до 1992 р. без отримання права користування, встановлення меж в натурі (на місцевості) відповідно до вимог законодавства, а це не є підставою для набуття права постійного користування. В свою чергу відповідач вважає, що приймаючи розпорядження про надання в оренду земельних ділянок ПП „РОМАН затвердження проектів землеустрою щодо надання земельних ділянок в оренду та укладення договору оренди, категорію земель змінено не було і права позивачів порушено не було.

Крім того відповідач зазначив, що 26 січня 2009 року, 10 квітня 2009 року та 16 липня 2009 року можуть бути початком перебігу позовної давності, коли заявник та позивачі дізналися або могли дізнатися про спірне розпорядження, в той час коли позов подано заявником (прокурором) в квітні 2014 року більш ніж через 5 років. Згідно з пунктом 2.8. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», щодо вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VІ). Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Пунктом 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Згідно частини 4 цієї статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін та третіх осіб, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. № 2002/063 „Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов, Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО, що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 р. № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі (в межах, визначених у схемі, що додавалась). При цьому Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі.

Постановою від 12.02.1946 р. № 53/9-ОП О порядке передачи в натуре земель Одесскому Военному Округу, для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.12.1945 года за № 2002/063 прийнятою Ізмаїльським обласним виконавчим комітетом та Бюро обкому КП(б)У, регулювався порядок виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. №2002/063, яке полягало у відселенні селянських господарств, що до цього розміщувались на території відведення.

10 червня 1946 р. обласною комісією по передачі земель ОДВО, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 р. №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23600 га. Так, вказаним актом констатувалось відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому в акті від 10 червня 1946 р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акту.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 р. Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946 р. про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" та наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. № 67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" згідно з директиви Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 та директиви командувача військами Південного оперативного командування від 04.02.2004 р. № 6/1/017 сплановано розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування. З метою своєчасного та якісного проведення організаційного заходу по розформуванню було наказано Військову частину НОМЕР_1 розформувати до 30.06.2004 року, а правонаступником військової частини НОМЕР_1 вважати військову частину НОМЕР_2 .

Наказом командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки" встановлено, що земельні ділянки полігонів, що тимчасово не використовуються і придатні для сінокосіння, випасу скота та посіву сільськогосподарських культур, необхідно передати у тимчасове користування військовим радгоспам Південного оперативного командування: Військовому радгоспу „Чорноморський всі землі військового полігону „Тарутинський в кількості 23944 га. Взаєморозрахунки по спільній обробці землі за договором між в/ч НОМЕР_1 та комерційними структурами за 2003-2004 роки здійснити через військовий радгосп „Чорноморський. Згідно акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу „Чорноморський від 26.08.2004 року вказаному радгоспу були передані землі площею 23944 га.

Відповідно до листа Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 у зв`язку з тим, що наказ командувача військ Південного ОК від 11.03.2004 року № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки втратив чинність, та крім того, у військовому радгоспу „Чорноморський відсутні правовстановлюючі документи на всю земельну ділянку полігону, всі укладені договори на земельні ділянки, які раніше закріплювались за сторонніми землекористувачами (військова частина НОМЕР_1 , Південна регіональна організація ТВМР ЗС України) вважаються недійсними.

В рішенні Тарутинської районної ради Одеської області „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону від 05.05.2005 року № 206-IV зазначено у відповідності до абзацу першого пункту 6 розділу Х Земельного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року, усі юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, повинні були у встановленому порядку здійснити переоформлення права власності або права оренди на них до 01.01.2005 року, однак за 2002-2004 року ця процедура землекористувачами проведене не була, що підтверджує бездіяльність Міністерства оборони України щодо оформлення правоустановчих документів (в першу чергу державного акта) на право постійного користування землею полігону. До того ж всупереч вимогам статті 4 Закону України „Про використання земель оборони Міністерство оборони України в особі командувача військами Південного оперативного командування самостійно змінювало цільове призначення земель полігону і здійснювало надання в користування або в оренду земель полігону без погодження з органами місцевого самоврядування і органами виконавчої влади, зокрема військовому радгоспу „Чорноморський, Південній регіональній раді військових мисливців та рибалок Збройних сил України та іншим особам. Це підтверджується також актом прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військового радгоспу „Чорноморський до ДП „Укроборонпостачальник площею 23,9 тис. га, затвердженого 19.01.2005 року. Також районною радою зазначено, що згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 військову частину НОМЕР_1 , за якою були закріплені землі Тарутинського полігону, розформовано, у зв`язку з чим територія полігону для проведення військових навчальних заходів з цього часу не використовуватиметься зовсім. Так, вказаним рішення райрада запропоновувала Тарутинській райдержадміністрації розглянути питання щодо припинення користування земельною ділянкою загальновійськового полігону площею 23944 га військовою частиною НОМЕР_1 та іншими землекористувачами, звернутись до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України та Одеської обласної державної адміністрації з клопотанням щодо сприяння у приведенні землекористування у відповідність до норм чинного законодавства, а також у ліквідації Тарутинського загальновійськового полігону та зміні цільового призначення його земель.

5 травня 2015 року. Тарутинською районною державною адміністрацією відповідно до статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 141, 149, пунктів 3, 5, 12 розділу Х Земельного кодексу України, згідно з директивою Міністерства оборони України №115/1/01 від 29.01.2004 р. та Наказом командувача військами Південного оперативного командування № 67 від 16.02.2004 р. "Про розформування військової частини НОМЕР_1 " прийнято розпорядження №101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради", яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Зазначене розпорядження постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р., яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано вищенаведене розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" , адміністративна справа №2-а-3436/08/1570 .

Апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 року) не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р., про які зазначалося вище по тексту даної постанови. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005(справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування вищезазначеними землями залишається за Міністерством оборони України, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Одночасно суд зазначив, що всупереч частини 5 статті 116, статті 149 Земельного кодексу України рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.

В силу вимог ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, які встановлені Одеським апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570 зокрема, щодо приналежності земель Тарутинського загальновійськового полігону до земель оборони та щодо виникнення у Одеського військового округу права постійного землекористування землями Тарутинського загальновійськового полігону згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945 р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р., яке залишається за Міністерством оборони України, не підлягають доказуванню у даній справі.

Постановою Вищого господарського суду від 23.03.2016 року було залишено без змін рішення господарського суду Одеської області у справі №916/876/13 від 30 веренся 2015 року, яким було визнано недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "Імені Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ ім. Калініна, ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради", на момент розгляду справи рішення набрало законної сили.

Розпорядженнями Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №313/А-2008 від 31.10.2008р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ПП „РОМАН " на умовах довгострокової оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради" затверджено поданий ПП „РОМАН проект землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок із земель запасу Веселодолинської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Одночасно зобов`язано керівника ПП „РОМАН укласти договори оренди землі з районною державною адміністрацією.

Пунктом п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади..

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Стаття 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. Так, згідно індивідуальної картки №95 обліку земельної ділянки на обліку Білгород-Дністровської КЕЧ району (яка відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок ) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими земельними ділянками і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., є повноважним органом державної влади з обліку земель оборони), за Міністерством оборони України рахується земельна ділянка площею 24229,5 га військового містечка №11, розташована за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с.Надеждівка.

За приписами статті 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Відповідно до абзацу третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

Отже, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається. Проте, як встановлено судом, доказів, які б засвідчували добровільну відмову Міністерства оборони України від користування земельною ділянкою Тарутинського загальновійськового або задокументовану згоду на передачу земельних ділянок Тарутинського загальновійськового полігону іншим особам матеріали справи не містять. Отже, згода Міністерства оборони України на передачу спірних земельних ділянок не надавалась, також Міністерство оборони України не зверталось з клопотанням про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського полігону, яка станом на дату прийняття оспорюваного розпорядження рахувалася як землі оборони, що підтверджується листами Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області від 03.04.2013 р. № 23-01-32/717, від 14.06.2013 р. № 23-01-33/1288. В свою чергу користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, перевищила свої повноваження щодо володіння, користування і розпорядження земельними ділянками із земель Тарутинського загальновійськового полігону. Доводи відповідача про те, що у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, судом до уваги не приймаються, оскільки незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування спірними землями залишається за Міністерством оборони України, а тому ці землі відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування.

Так, після набуття Одеським військовим округом права постійного землекористування землями Тарутинського загальновійськового полігону згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945 р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р., прийнятими Земельними кодексами (1970р., 1990р.) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право.

Зокрема, Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.

Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному Кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.

Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому Кодексі не здійснено.

З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Крім того, прямої вказівки у законі, відповідно до якої всі землекористувачі були зобов`язані оформити право землекористування, яке вони набули на підставі раніше діючого законодавства УРСР, а у випадку нездійснення цього позбавлялися наданого раніше права, чинне законодавство на той час не містило.

Відповідно до п.6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані до введення в дію Земельного кодексу Української РСР, повинні були до 15.03.1994р. оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.

Чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92). Підстави припинення користування земельними ділянками унормовані статтею 141 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми такими підставами є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. Наведеною правовою нормою, в якості самостійної підстави для припинення права користування земельною ділянкою визначено припинення діяльності державних та комунальних підприємств установ та організацій. Припинення діяльності зазначених юридичних осіб, пов`язане з неможливістю подальшого здійснення ними своїх юридичних обов`язків та реалізації суб`єктивних прав. Припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ, організацій відбувається у разі їх ліквідації або реорганізації. В розумінні статті 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою не передбачає автоматичного переходу цього права до іншого суб`єкта господарювання.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і стаття 125 ЗК України пов`язують виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Згідно п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Проте, обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який містився також у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (у справі №1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками). Зокрема, вказаним рішенням КСУ визнано неконституційними положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року №563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таке рішення Конституційного Суду України вмотивовано тим, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Тобто, виходячи з наведеного, право постійного користування земельною ділянкою Тарутинського загальновійськового полігону набуте Одеським військовим округом в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 21.09.2011 р. № 6-14цс11

Відтак, зміни, що відбулись у земельному законодавстві Української РСР та сучасної держави Україна з прийняттям Земельних кодексів (1970 р., 1990 р., 2001 р.), якими визначався новий порядок виникнення та оформлення прав на земельні ділянки, пов`язаний з видачею державного акту, що посвічує відповідне право, реєстрацією такого права не позбавили власників та користувачів земельних ділянок відповідних прав на них.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (в редакції від 1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства. Згідно з п. "в" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України 2001 р. підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Статтею 104 Цивільного кодексу України передбачені умови припинення юридичної особи, а ст. 108 ЦКУ передбачене перетворення юридичної особи. Ці дії мають різні юридичні наслідки. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи. Відповідно до положень ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права. Згідно ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) - належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 р. у справі N 21-3а11 було сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи пункту "в" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Тобто, Верховним Судом України був зроблений висновок, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою може бути виключно ліквідація юридичної особи.

Одеський військовий округ реорганізований (перейменований) згідно Директиви Міністра оборони України № 115/1/20 від 01.07.1997 р. у Південне оперативне командування (з огляду на наявність на вказаному документу грифу „таємно документ не надано до суду), що як орган військового управління є складовою Збройних Сил України. В свою чергу земельна ділянка військового полігону „Тарутинський, яка ще у 1946 році була надана у користуванні Одеському військовому округу, продовжує перебувати у постійному користуванні Південного оперативного командування. Проте право здійснення оперативного управління землями полігону належить саме Міністерству оборони України відповідно до ст. 17 Закону України „Про Збройні Сили України.

Крім того, директивою Міністерства оборони України № Д-115/1/01 від 29.01.2004 р. та наказу Командувача військами Південного ОК № 67 від 16.02.2004 р. визначено військову частину НОМЕР_2 , але після розформування військової частини НОМЕР_2 їх правонаступником визначена в/ч НОМЕР_3 (м. Білгород-Дністровський), при цьому земельна ділянка полігону залишалася на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧ району (форма-405) та органах Держкомзему у Тарутинському районі (форма 6-ЗЕМ) в категорії „землі оборони. Так, наявні в матеріалах справи наказ Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004р. та лист Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 лише підтверджують те, що землі полігону перебували у користуванні військових частин, підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, а тому відповідно до ст.77 ЗК України та ст.1 ЗУ „Про використання земель оборони вказані землі за цільовим призначенням належали до категорії - земель оборони.

Держава є власником земель оборони за законом (такої позиції дотримується ВГСУ в постанові від 28.02.2012р. по справі № 19/63). При цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок наведено ВСУ в постанові від 16.09.2015 р. у справі № 926/1017/14.

Наявне в матеріалах справи листування із Тарутинською райдержадміністрацією, Верховною Радою України, Міністерством оборони України з приводу передачі та використання Тарутинського військового полігону не свідчить про добровільну відмову землекористувача МОУ від земельної ділянки та припинення цього землекористування за його заявою власником земельної ділянки, оскільки частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

При цьому, виходячи зі змісту наведених вище норм, припинення права постійного землекористування здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування (пост. ВСУ від 25 листопада 2014 року у справі N 5002-1/2762-2011).

В той же час в матеріалах справи наявна копія розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок", яким було прийнято пропозицію Міноборони, погоджену з обласними, міськими, районними, селищними і сільськими радами та Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області, щодо передачі з державної власності у власність (спільну власність) територіальних громад та до сфери управління Арцизької райдержадміністрації майнових комплексів військових містечок згідно з додатком, в якому зазначено, в тому числі, про передачу у спільну власність територіальних громад району військового містечка № НОМЕР_4 АДРЕСА_1 . Однак, вказане розпорядження Кабінету Міністрів України не має відношення до військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування та спірної земельної ділянки. Так, цим розпорядженням КМУ передбачалась передача у спільну власність територіальних громад лише майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_4 (с. Весела Долина, Тарутинського району). Згідно облікових данних Білгород-Дністровської КЕЧ району до складу майнового комплексу входили - 24 будівлі (з яких 10 - житлові будинки на 21 квартиру, 3 комунальні споруди та 11 будівель та споруд різного призначення). Також відповідно до актів прийому-передачі була передана земельна ділянка площею - 86,7 га. Натомість спірні земельні ділянки, які було передана Тарутинською РДА в оренду ПП „РОМАН розташовані в іншому військовому містечку, а саме в/м № НОМЕР_5 військовий полігон (с. Надеждівка), площа цього військового містечка (Тарутинського полігону) складає - 23943,0 га.

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача - Тарутинської РДА на розпорядження КМУ № 883-р від 07.09.2011 р. „Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств та військових радгоспів до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства, тому що відповідно до цього розпорядження від Міністерства оборони України до Міністерства аграрної політики та продовольства було передано цілісний майновий комплекс військового радгоспу „Чорноморський, який відповідно до наявного у нього державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.06.1995 р. серії ОД-23-120 загальною площею 689,83 га. Але вказані землі військового радгоспу не входять до земель Тарутинського полігону і згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району обліковувались як землі госпрозрахункового фонду, а землі безпосередньо полігону площею - 23253,17 обліковуються як землі бюджетних установ.

Відтак, судом не встановлено наявність будь-яких рішень щодо передачі земель саме військового містечка № НОМЕР_5 (Тарутинського полігону), де саме розташовані спірні земельні ділянки передані в оренду ПП „РОМАН , ані з боку Міністерства оборони України, ані з боку Кабінету Міністрів України. В свою чергу фактична передача земель від Міністерства оборони України у визначеному законом порядку до Тарутинської РДА, або до інших органів місцевого самоврядування Тарутинського району Одеської області не проводилась.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора та позивачів про те, що Тарутинська РДА, приймаючи оскаржувані розпорядження, не мала жодних повноважень на володіння, користування і розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому розпорядилася самовільно і незаконно землями оборони всупереч приписів Земельного Кодексу України та ст. 4 Закону України „Про оренду землі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За приписами ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі (роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.10.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів " (з подальшими змінами).

Приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на відсутність у Тарутинської райдержадміністрації Одеської області повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, суд вважає правомірними вимоги прокурора та позивача про визнання недійсними та скасування розпоряджень Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ПП „РОМАН на умовах довгострокової оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради" від 31.10.2008. №313/А-2008.

Господарський суд встановив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, а власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними. Однак будь-яких рішень щодо припинення права постійного користування Міністерством оборони України спірною земельною ділянкою Кабінетом міністрів України не приймалось. Міністерство оборони України, в оперативному управлінні якого знаходилась земельна ділянка, також не надавало згоди на припинення права користування земельною ділянкою, та матеріали справи не містять відмови Міністерства оборони України від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, яка станом на дату прийняття оскаржуваного розпорядження обліковувалась як землі оборони.

Статтею 155 Земельного кодексу України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Відповідно п.6 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема справи, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

За ст. 21 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з вказаною вище статтею 155 Земельного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Верховний суд України постановою від 24.12.2014 на спільному засіданні цивільної та господарської палат переглянув справу №6-206цс14 за позовом Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства України до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування розпорядження та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. За результатами розгляду справи судові палати скасували ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справу направили на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Пред`являючи позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району прокурор мотивував позовну заяву посиланням на те, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, а Білгород-Дністровська КЕЧ району здійснює облік земель оборони.

Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. Таку ж правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 10.06.2015 р. при розгляді справи N 6-162цс15. Про можливість визнання рішень органу державної влади зазначено також в постанові ВСУ від 01.07.2015 р. № 6-319цс15.

Щодо заяви відповідача стосовно пропуску прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами, то судом вказана заява відхиляється з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

При цьому судом не приймаються доводи позивачів про застосування у даному випадку положень ст. 268 ЦК України, якими передбачено випадки, на які позовна давність не поширюється.

Так, в пункті 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства, що набрав чинності 15 січня 2012 року, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ „Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Між тим, як вказано Верховним судом України в постанові від 16.09.2015 р. № 6-68цс15, яка є обов`язковою для господарського суду, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

При цьому відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

За ствердженнями відповідача, прокуратура та позивачі брали участь у справі №2-а-3436/08/1570, а тому повинні були знати про оспорюване розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації. На підтвердження викладеного заявником було надано копію журналу судового засідання за 07.07.2009 року13.07.2009 року по справі №2-а-3436/08/1570, крім того надано копію листа від 26.01.2009 року за №01/10-80 на адресу начальника Південного територіального КЕУ Південного оперативного командування та Начальнику юридичної служби Південного оперативного командування . Однак долучена до матеріалів справи зазначена копія журналу судового засідання не містить ніяких відміток про те, що прокурору та позивачам 07.07.2009 року та від 13.07.2009 року стало відомо про прийняття відповідачем оспорюваного розпорядження в межах вказаної справи, а копія листа не містить відповідних відміток про вручення чи поштової квитанції щодо направлення рекомендованим листом за вказаними адресами. Відтак ствердження відповідача про те, що прокурору та позивачам стало відомо про порушення їх прав внаслідок прийняття оспорюваного розпорядження саме 26.01.2009 року, 10 квітня 2009 року та 16 липня 2009 року ґрунтується на припущеннях, які не підтверджуються належними в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Відтак, відповідачем не доведено, що саме позивачами пропущений строк позовної давності та не доведено коли саме позивачам стало відомо про порушення їх прав.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову , а також у разі якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Згідно ч. 3 зазначеної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності , до нового строку не зараховується.

Так, судом з`ясовано, що лише після закінчення розгляду справи та набрання законної сили судовим рішенням постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р. у справі № 2а-3436/08/1570 у зв`язку із відмовою Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області у добровільному порядку повернути земельні ділянки Міністерству оборони України, прокурором був поданий даний позов до господарського суду.

Таким чином, з огляду на недоведеність відповідачем пропуску заступником Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, Міністерством оборони України та Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, останній вважається поданим в межах встановленого законом строку для захисту порушеного права власності держави на спірну земельну ділянку.

З врахуванням зазначеного вище, приписів ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, відсутності доказів того, що Міністерство оборони України добровільно відмовилось від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону або надало згоду на передачу цієї земельної ділянки іншим особам.

За таких обставин, господарський суд вважає цілком обґрунтованими заявлені прокурором позовні вимоги про визнання недійсним спірних розпоряджень Тарутинської районної державної адміністрації, прийнятих з перевищенням повноважень. Щодо вимоги прокурора про скасування даних розпоряджень господарський суд зазначає, що визнання недійсним розпорядження по своїй суті є тотожним його скасуванню. Крім того, скасування розпорядження створює ті ж юридичні наслідки, що і при визнанні його недійсним, та ніяким чином не впливає на суть та законність даного рішення суду.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру (в редакції, чинній на момент подачі позову) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Формами представництва є: 1) звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; 2) участь у розгляді судами справ; 3) внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за нововиявленими обставинами. З метою вирішення питання наявності підстав для внесення касаційного подання у справі, розглянутій без участі прокурора, прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначено в п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного Суду України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Враховуючи вищевикладене, на думку суду, прокурор обґрунтовано визначив у позові за вимогами про захист інтересів держави Міністерство оборони України та Білгород-Дністровську КЕЧ району в якості позивачів як орган, що уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищенаведене та те, що рішення відбулось на користь позивачів, в інтересах яких прокурором пред`явлено позов, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору до державного бюджету покладаються на відповідача.

Крім того суд звертає увагу, що постановами Вищого господарського суду України від 08.07.2015 року у справі №915/650/14 та справа №916/876/13 від 23.03.2016 року, були залишені без змін рішення господарського суду Одеської області, які набрали законної сили, щодо визнання недійсним розпоряджень Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області.

Керуючись ст.ст. 2, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити.

2. Визнати недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №313/А-2008 від 31.10.2008р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ПП „Роман на умовах довгострокової оренди на території Веселодолинської сільської ради".

3. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Котовського, 1; 4) на користь державного бюджету (рахунок № 3008; отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район, ; банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001; код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) судовий збір в сумі 1378 /одна тисяча триста сімдесят вісім/ гривень.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 29 червня 2016 р.

Головуючий суддя Г.І. Гуляк

Суддя Р.В. Волков

Суддя Т.Г. Д`яченко