ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

21 червня 2016 р. Справа № 909/1199/14
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Ковалюку С. Я., за участю ліквідатора ОСОБА_1, представника ДПІ у м. Івано-Франківську ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ліквідатора про визнання недійсним договору дарування частки квартири у справі про банкрутство фізичної особи ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні боржника - ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

ухвалою від 09 грудня 2014 р. господарський суд Івано-Франківської області в порядку ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порушив провадження у справі про банкрутство фізичної особи ОСОБА_3, ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів.

10 лютого 2015 р., суд виніс постанову, якою фізичну особу ОСОБА_3 визнав банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначив арбітражного керуючого ОСОБА_1.

23 липня 2015 р., ліквідатор звернувся до господарського суду Івано-Франківської області в порядку статей 10, 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" із заявою про визнання недійсним договору дарування майна частки квартири, який було укладено банкрутом після відкриття ліквідаційної процедури. Так, у своїй заяві ліквідатор просить суд визнати недійсним договір дарування від 18 травня 2015 р., що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за номером 740, згідно з яким фізична особа ОСОБА_3 здійснив безоплатне відчуження ОСОБА_4 належну йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

23 липня 2015 р., суд призначив заяву до розгляду в судовому засіданні на 04 серпня 2015 р.

Ухвалою від 14 квітня 2016 р., до участі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні боржника суд залучив ОСОБА_4.

Розгляд даної заяви суд неодноразово відкладав у зв'язку із неявкою у судове засідання банкрута та третьої особи.

В судовому засіданні суд заслухав пояснення ліквідатора та представника ініціюючого кредитора, які просили суд визнати договір дарування від 18 травня 2015 р. недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, 09 грудня 2014 р. господарський суд Івано-Франківської області порушив провадження у справі про банкрутство фізичної особи ОСОБА_3, а постановою від 10 лютого 2015 р. визнав боржника банкрутом та відкрив стосовно нього ліквідаційну процедуру.

18 травня 2015 р., фізична особа ОСОБА_3 (дарувальник) і з другого боку - ОСОБА_4 (обдаровувана) уклали договір дарування, відповідно до п. 1 якого, дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваної 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за номером 740.

За змістом ч. 1, 8 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", правила, передбачені цією статтею, застосовуються до відносин, пов'язаних з визнанням банкрутом фізичної особи за боргами, які виникли у неї у зв'язку зі здійсненням підприємницької діяльності. У разі визнання фізичної особи банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно фізичної особи, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

В силу ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу.

Тобто, спеціальними підставами визнання недійсним правочину (договору), визначеними ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", є встановлення факту відчуження майна боржника у період після порушення провадження у справі про банкрутство або протягом одного року, що передував її порушенню.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З урахуванням наведених обставин, судом встановлено факт безоплатного відчуження боржником частки квартири після відкриття ліквідаційної процедура у справі про банкрутство боржника, який підтверджується матеріалами справи, при цьому за наявності значної заборгованості перед ініціюючим кредитором.

Статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що оскаржувані правочини можуть бути визнані недійсними, зокрема, якщо боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що внаслідок його виконання майна боржника стало недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Враховуючи наведене, судом встановлено наявність підстав, передбачених ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", для визнання недійсним договору дарування від 18 травня 2015 р., укладеного між боржником ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у зв'язку із чим заяву ліквідатора суд задовольняє.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство - 2 розміри мінімальної заробітної плати.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заява про визнання недійсним договору дарування майна була подана ліквідатором 23 липня 2015 р.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 01 січня 2015 р. становила 1 218 грн.

Таким чином, при поданні даної заяви судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2 436 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою від 19 серпня 2015 р. сплату судового збору за подання заяви про визнання недійсним договору дарування частки квартири суд відстрочив до ухвалення судового рішення у справі.

За змістом частин 1, 2 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведене, судовий збір у розмірі 2 436 грн слід стягнути із банкрута ОСОБА_3 в доход Державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статтями 49, 82 ГПК України, суд

у х в а л и в:

договір дарування від 18 травня 2015 р., укладений між боржником ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; АДРЕСА_2) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2; АДРЕСА_2), що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за номером 740 - визнати недійсним.

З ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; АДРЕСА_2) в доход Державного бюджету (одержувач: УДКСУ у м. Івано-Франківську; код класифікації доходів бюджету: 22030001; МФО одержувача: 836014; р/р3002; код ЄДРПОУ одержувача: 37952250; назва рахунку - Державний м. Івано-Франківськ 22030001, назва коду класифікації доходів: Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050) стягнути 2 436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн судового збору, про що видати наказ.

Суддя Ткаченко І. В.