РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/9561/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплопостачсервіс"

про стягнення 393 672,70 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Синяк О.Б. (директор), Мельник Т.Б. - за довіреністю від 15.03.2016 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплопостачсервіс" про стягнення 393 672,70 грн. (з яких: 226 715,34 грн. - пені, 49 671,21 грн. - 3 % річних, 117 286,15 грн. - інфляційних втрат).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості отриманого природного газу від позивача, згідно умов Договору №13/3590-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2015 (суддя О. Шилова), залишеним без зміни постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 (колегія суддів: С. Гончаров, Р. Самсін, І. Скрипка), позовні вимоги задоволені частково шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 226715,34 грн. пені, 43997,50 грн. 3 % річних, 9085,84 грн. інфляційних втрат. У іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Вищого Господарського Суду України від 19.04.2016 року у справі №910/9561/15 Рішення господарського суду міста Києва від 25.06.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 у справі №910/9561/15 скасовано; справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суд м. Києва від 27.04.2016 року №04-23/838 "щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ", у зв'язку з поверненням Вищим господарським судом України справи, в якій рішення Господарського суду м. Києва від 25.06.2015 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 у справи №910/9561/15 скасовані постановою ВГСУ від 19.04.2016 року, з передачею справи на новий розгляд - призначено повторний автоматичний розподіл справи, за наслідками якого справу розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2016 року (суддя Якименко М.М.) прийнято справу №910/9561/15 до свого провадження та призначено її розгляд на 24.05.2016 року.

23.05.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.05.2016 року представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 24.05.2016 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 24.05.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (перейменовано в Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"; далі по тексту - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплопостачсервіс" (далі по тексту - покупець, відповідач, ТОВ "Теплопостачсервіс") укладений Договір №13/3590-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу (далі по тексту - Договір), за умов якого (п. 1.1) Договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

За умовами п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до п. 2.1 Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2013 року по 31.12.2013 газ обсягом до 7750 тис. куб.м.

Пунктами 5.2, 5.3 Договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу з ПДВ - 1309,20 грн.

Загальна вартість цього договору на дату його укладення становить 10 146 300,00 грн. з ПДВ (п. 5.5. Договору).

Згідно з п. 6.1. Договору купівлі-продажу оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором, а у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.п. 7.1, 7.2 Договору).

Договір набуває чинності за умовами пункту 11.1 Договору, з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 8 503 125,68 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками.

За одержаний природний газ відповідачем сплачено на користь позивача 8 503 125,68 грн., що підтверджується наданими сторонами банківськими виписками.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем порушено строки оплати за Договором, в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 26 715,34 грн. - пені, 49 671,21 грн. - 3 % річних, 117 286,15 грн. - інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

11.03.2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідачем та позивачем укладено Договір про організацію взаєморозрахунків №270/30 від 11.03.2014 (далі по тексту - Договір-2) предметом якого є організація та проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та постанови Кабінету Міністрів України № 30 від 29.01.2014 "Про затвердження Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування".

Відповідно до умов Договору-2 сторони дійшли згоди погасити заборгованість Відповідача перед Позивачем за природний газ 2013-2014 років за Договором 1 у розмірі 873 799,97 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Умовами Договору-2 передбачається надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінюється порядок строки виконання боржником (відповідачем) грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору №13/3590-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року.

Згідно п.п. 2, 3 п. 10 Договору-2 сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору №13/3590-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року та перерахувати кошти наступній стороні.

Суд констатує, що уклавши Договір-2 сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до Договору.

Разом із тим, Договір-2 не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог.

На виконання Договору-2 ТОВ «Теплопостачсервіс» за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету погасило основний борг у сумі 873 799,97 грн. перед НАК «Нафтогаз України», що підтверджується карткою рахунку ТОВ «Теплопостачсервіс».

За таких обставин, застосування санкцій передбачених умовами Договору, а також наслідків за невиконання грошового зобов'язання, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, можливе лише за умови, що оплату здійснено з порушенням порядку та строків, визначених Договором-2.

Згідно п. 6 Договору-2 ТОВ «Теплопостачсервіс» перераховує на рахунок НАК «Нафтогаз України» кошти у сумі 873 799,97 для погашення заборгованості з різниці і тарифах на теплову енергію, що вироблялась, транспортувалась та постачалась населенню.

Договором-2 не встановлено конкретних строків для виконання зобов'язань, а лише вказано, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Таким чином, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені Договором-2, а також сторони у справі у п. 15 цього договору засвідчили, що після його виконання не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору, тому правових підстав для задоволення позову немає.

Таким, чином після погашення заборгованості за Договором-2, що утворилась у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, а не якоїсь конкретної суми, сторони не матимуть претензій одна до одної (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України по справах №924/1265/13 від 25.03.2015; №924/1230/14 від 01.07.2015; №917/2520/14 від 16.09.2015; №917/2519/14 від 23.09.2015).

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111- 16 цього Кодексу.

Згідно п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином, для покладення на боржника відповідальності у вигляді неустойки необхідною та достатньою є наявність двох умов: протиправної поведінки (порушення господарського зобов'язання) та вини боржника.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Відповідача за Договором про купівлю-продаж природного газу перед Позивачем виникла у зв'язку з несвоєчасним перехунком державою на рахунок ТОВ «Теплопостачсервіс» коштів, на погашення різниці в тарифах на теплову енергії та за надання теплової енергії пільговим категоріям населення, що свідчить про те, що спірна заборгованість виникла не з вини Відповідача.

Враховуючи відсутність вини Відповідача, немає підстав для покладення на нього відповідальності у вигляді пені (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого Господарського Суду України у справі №5011-42/13548-2012 від 05.11.2013).

Керуючись положеннями ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», збитки теплоенергогенеруючих та теплопостачальних організацій внаслідок надання пільг з оплати за спожиту теплову енергію окремим категоріям споживачів повністю відшкодовуються за рахунок джерел фінансування, визначених законами України, які передбачають відповідні пільги.

Крім того, між сторонами по справі та між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради та Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради укладено ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання відповідно до вимог постанови КМ України від 11.01.2005 №20 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на загальну суму 654 005,11 грн., а саме:

- Спільне протокольне рішення №633 від 18.03.2013 на загальну суму 195 300, 77 (сто дев'яносто п'ять тисяч триста грн. сімдесят сім коп.) гривень;

- Спільне протокольне рішення №870 від 16.04.2013 на загальну суму 117 261, 33 (сто сімнадцять тисяч двісті шістдесят одна грн. тридцять три коп.) гривень;

- Спільне протокольне рішення №1266 від 19.12.2013 на загальну суму 153 711, 00 (сто п'ятдесят три тисячі сімсот одинадцять грн. 00 коп.) гривень;

- Спільне протокольне рішення №1695 від 03.10.2013 на загальну суму 33 849, 60 (тридцять три тисячі вісімсот сорок дев'ять грн. шістдесят коп.) гривень;

- Спільне протокольне рішення №219 від 11.02.2014 на загальну суму 153 882, 41 (сто п'ятдесят три тисячі вісімсот вісімдесят дві грн. сорок одна коп.) гривень.

За 2013 рік різниця між фактичним нарахування, згідно із затвердженими тарифами та фактичним витратами з надання послуг централізованого опалення для населення для Відповідача складає 2 242 539 грн., що підтверджено відповідним розрахунком.

За своїм змістом зазначені протокольні рішення є домовленістю між сторонами, які його уклали, спрямованою на встановлення і зміну їх цивільних прав та обов'язків, та є за своєю правовою природою багатостороннім договором (відповідно до ст. 626 ЦК України).

Отже, договір, як домовленість може бути не лише підставою виникнення зобов'язання (ч. 2 ст. 509, ст. 11 ЦК України), а й підставою його припинення.

Новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами.

На відміну від інших правочинів сторін, які мають наслідком припинення зобов'язання, зокрема від відступного, новація не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

Юридичною підставою для зобов'язання, що виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первісного зобов'язання, тому від дійсності останнього залежить дійсність нового.

Новація припиняє пов'язані з первісним (основним) зобов'язанням додаткові зобов'язання, що забезпечували виконання основного (неустойку, заставу, поруку тощо), якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Оскільки принцип свободи договору є одним з основних принципів зобов'язальних правовідносин, сторони вправі припинити існуюче між ними зобов'язання за домовленістю.

Уклавши протокольні рішення, сторони дійшли згоди щодо сплати на користь Позивача вартості природного газу за 2013 рік за Договором за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва на надання пільг, субсидій та компенсацій. Тобто зазначеним протокольним рішенням Позивач також визнав та погодив прийняти до сплати лише існуючу за Договором заборгованість Відповідача, у зв'язку з чим підстави для стягнення пені, штрафу, інфляційних витрат, 3% річних, розрахованих за період прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем природного газу згідно Договору відсутні.

Враховуючи вищевикладене, підписавши Договір-2 та спільні протокольні рішення Позивач і Відповідач дійшли згоди про припинення зобов'язання за Договором та встановили нове зобов'язання згідно протокольних рішень та Договору-2 про організацію взаєморозрахунків чим змінили порядок і строки розрахунків за природний газ.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 22.06.2016 року.