ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р.Справа № 922/1424/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Пустоваловій І.С.

розглянувши справу

розглянувши матеріали справи

за позовомВійськовий прокурор Харківського гарнізону м. Харків в інтересах держави в особі 1 - ОСОБА_2 оборони України, м. Київ 2 - Квартирно - експлуатаційний відділ, м. Харків 3-я особа , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Харківський університет Повітряних сил ім. І. Кожедуба, м. Харків
до1 - Харківська міська рада, м. Харків , 2 - Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Сапсан", м. Харків
про визнання недійсним рішення
за участю представників:

прокурора - Волик О.Г. (посв. №035279 від 26.08.15), після перерви не з'явився

1 позивача - ОСОБА_3 (дов. №220/139/д від 22.01.2016)

2 позивача - ОСОБА_4 (дов. №2310 від 28.04.2016)

3-ї особи - ОСОБА_5 (дов. №350/176/24-34/54 від 15.02.2016), після перерви не з'явився

1 - відповідача - ОСОБА_1 (дов. №08-11/7812/2-15 від 30.12.2015, після перерви не з'явився

2 - відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Харківського гарнізону 04 травня 2016 року звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі ОСОБА_2 оборони України та Квартирно - експлуатаційного відділу в якому просить суд:

- Визнати недійсними пункти 9.1, 9.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради №151/10 від 23.06.2010 року;

- Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ №206699 від 07.10.2010 року;

- Зобов'язати обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив Сапсан повернути державі в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків шляхом складання акту прийому - передачі земельну ділянку пл. 0,3886 га по вул. Динамівська, 1, кадастровий номер :07:002:0023.

Другий відповідач надав відзив на позов (вх. №18204 від 01.06.2016) в якому проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в позові прокурора в повному обсязі.

Прокурор надав до суду письмові пояснення по справі (вх. №18099 від 01.06.2016), в яких позовні вимоги підтримує.

Перший відповідач надав суду відзив на позов (вх. №18316 від 02.06.2016) в якому проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в позові прокурора в повному обсязі.

Перший позивач надав суду пояснення стосовно обставин спору (вх. №18315 від 02.06.2016) відповідно до яких позов прокурора підтримує.

Надані суду документи були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Розгляд справи було відкладено на 14 червня 2016 року.

В судовому засіданні, яке розпочалося 14.06.2016 було оголошено перерву до 22.06.2016 та до 30.06.2016.

08.06.2016 за вх. №19071 квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків було надано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

22.06.2016 за вх. №20650 квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків було надано письмові пояснення по справі, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Прокурором надані до суду заперечення на відзиви сторін (вх. №20606 від 22.06.2016).

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін, та третьої особи які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Військовий прокурор Харківського гарнізону просить суд:

- Визнати недійсними пункти 9.1, 9.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради №151/10 від 23.06.2010 року;

- Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ №206699 від 07.10.2010 року;

- Зобов'язати обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив Сапсан повернути державі в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків шляхом складання акту прийому - передачі земельну ділянку пл. 0,3886 га по вул. Динамівська, 1, кадастровий номер :07:002:0023.

В обґрунтування своїх вимог, прокурор вказує, що оскаржуване рішення прийнято усупереч вимогам ст. 12, 20 Земельного кодексу України в зв'язку із тим, що земельна ділянка ОК «ЖБК «САПСАН» кадастровий номер :07:002:0023 площею 0,3886га по вул. Динамівська, 1, є складовою частиною земельної ділянки площею 1,15га розташованої за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 75 (ріг вул. Сумської та вул. Динамівській), постійним землекористувачем якої є позивач (не зазначено який) на підставі рішень Харківської міської ради № 17/241с від 26.06.1951р., № 472/27с від 12.12.1984р., державного акту на право постійного користування землею серії Б № 045927.

Відповідно ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначений перелік військового майна - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно - просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» не відносить земельні ділянки до переліку військового майна, оскільки правовий режим земельних ділянок регулюється Законом України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 р., який є спеціальною нормою.

Згідно ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» у разі якщо земельні ділянки зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Прокурором не було надано доказів, які підтверджують реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за державою.

Відповідно до ст. З Закону України «Про правонаступництво України», Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною радою української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

На час прийняття вказаного рішення, на яке посилається прокурор, діяв Земельний кодекс УСРР, прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року (надалі - ЗК УСРР).

Згідно ст. 146, ст. 147 ЗК УСРР із виданням цього Кодексу усі землі в межах існуючої міської межі визнаються міськими землями, які знаходилися у віданні ОСОБА_6 до 1 серпня 1922 року.

Главою III ЗК УСРР був встановлений порядок справ по землеустрою.

Статтею 187 ЗК УСРР було визначено, що складення проекту землеустрою має враховувати детально та точне зазначення місць відводу земель учасникам землеустрою, і з відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою. Проектовані межі земель визначаються на місці тимчасовими знаками, а при відсутності спорів та скарг закріплюються постійними межовими знаками.

Складений проект землеустрою надається сторонами на плані і в натурі із складенням особливого протоколу (ст. 188 ЗК УСРР).

Таким чином, документами, які підтверджують відвід земель згідно чинного на той час законодавства є :

проект землеустрою, в якому повинно бути детально та точно зазначено місце відводу та відображення відводу на проектному плані, протокол;

закріплення меж відведеної земельної ділянки постійними або тимчасовими межовими знаками.

Відповідно до Закону Української РСР від 08 липня 1970 року «Про затвердження Земельного кодексу Української РСР» втратив чинність Земельний кодекс УСРР, прийнятий З сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року.

Згідно ч. 4 ст. 10 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року (далі - ЗК РСР 1970 року) ОСОБА_6 депутатів трудящих, їх виконавчі комітеті в межах міста надають в користування, а також вилучають земельні ділянки для державних або громадських потреб відповідно до статей 16, 37, 38 цього Кодексу.

Статтею 16 ЗК РСР 1970 року встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови ОСОБА_6 Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської ОСОБА_6 депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Порядок відведення земельних ділянок був врегульований Положенням про порядок відведення земельних ділянок для державних або громадських потреб, затверджений постановою ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 20 листопада 1970 року № 591 (із наступними змінами та доповненнями, внесеними постановою ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 12.12.1983 р. № 504).

Пунктом 3 цього Положення також було визначено, що розробку проектів земельних ділянок, перенесення їх в натуру і виготовлення документів на право користування землею виконують філіали (відділення) республіканського проектного інституту по землевпорядкуванню «Укрземпроект» ОСОБА_2 сільського господарства УРСР.

Затверджений у встановленому порядку проект відведення земельної ділянки переноситься в натурі філіалом (відділенням) інституту «Укрземпроект» за договором з підприємством, організацією, установою (п. 22 Положення), а згідно п. 24 цього Положення відведена земельна ділянка закріплюється в натурі межовими знаками встановленого зразка.

Статтею 4 ЗК РСР 1970 року були визначені види цільового призначення земель: землі сільськогосподарського призначення, надані у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; землі населених пунктів; землі промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; землі державного лісового фонду; землі державного водного фонду; землі державного запасу.

Земельний Кодекс УРСР 1970 року не передбачав такого цільового призначення (категорії) землі, як землі оборони.

З 15 березня 1991 року був введений в дію Земельний кодекс УРСР від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК УРСР 1990 р.), який передбачав, що розпоряджаються землею ОСОБА_6 народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх (ст. 3), а суб'єктами права державної власності на землю згідно вимог ст. 4 цього Кодексу є: Верховна ОСОБА_6 України, Верховна ОСОБА_6 Республіки Крим, обласні, районні, міські, селищні, сільські ОСОБА_6 народних депутатів - на землі в межах їй територій.

Статтею 3 цього Кодексу був визначений склад земель відповідно до цільового призначення: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про надання цих земель у володіння або користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історично - культурного та іншого призначення (ч. З ст. 4 Кодексу).

Згідно ст. 7 ЗК УРСР 1990 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установлено строку.

Відповідно абз. 6 ч. 5 ст. 7 Земельного кодексу України від 1990 року - у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони.

Статтею 70 ЗК УРСР 1990 року визначено, що землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності підприємств і організацій Збройних Сил, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння і користування вказується мета, для якої вони відводяться (ст. 17 ЗК УРСР 1990 р.).

Викладене вище свідчить, що після набуття чинності Земельного кодексу УРСР від 1990 року, земельні ділянки надаються в постійне користування на підставі рішення уповноваженого на це органу влади, а право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 12.01.1993 року № 15, державний земельний кадастр містить відомості про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, а також включає дані реєстрації права користування землею, обліку та якості земель тощо.

З 1 січня 2002 року набув чинності Земельний кодекс України від 21 жовтня 2001 року (далі - ЗК України 2001 р.), статтею 12 якого визначені повноваження сільських, селищних, міських рад, у тому числі щодо надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною й ст. 77 ЗК України визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово - навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно - технічної документації.

Документів (проекту землеустрою, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки, як землі оборони), які б у відповідності з положеннями раніше чинного земельного законодавства та Земельного кодексу України від 21.10.2001 року посвідчували право держави, ОСОБА_2 оборони України та Квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова на користування земельною ділянкою наданої у власність ОК ЖБК «Сапсан».

Докази, які б підтверджували використання спірної земельної ділянки як ОСОБА_2 оборони України, так і Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Реалізуючі передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Так, заступником військового прокурора Харківського гарнізону визначено в якості позивачів ОСОБА_2 оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова. При цьому, обґрунтовуючи позов прокурор з посиланням на ст. З Закону України «Про правовий режим майна в Збройних силах України» вказував на те, що земельні ділянки закріплюються за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління, а з посиланням на ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» зазначає, що земельні ділянки військовим частинам надаються у постійне користування.

Статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 р. № 1345-ІУ визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Постановою Верховної ради України від 24.08.1991 р. № 1431-XII «Про військові формування на Україні» утворено ОСОБА_2 оборони України. Положення про ОСОБА_2 оборони України затверджено розпорядженням Президента України від 17.12.1992 р. № 201/92-рп.

Отже, з урахуванням приписів ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 р. № 1345-ІУ землями оборони визнаються землі, які надані в постійне користування для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, прийнятих після проголошення незалежності України.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, дата державної реєстрації Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова є 20.07.2001 року.

Згідно ч. 1 ст. 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюється за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженої на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Отже, статтею 106 ЦК України не передбачено такої зміни організаційно-правової форми, як переформування юридичної особи.

Таким чином, прокурором не було доведено достатніми та належними доказами передачу спірних земельних ділянок ОСОБА_2 оборони України (утвореного у 1992 році), ні Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харкова (створеному у 2001 році), ні будь-яким військовим частинам або іншим військовим формуванням, як юридичним особам, утвореним відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки із земель комунальної власності можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 ЗК України).

Реалізуючі передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про ВІДМОВУ в позові.

Згідно з нормами ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Єтретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна - Тюмень «проти України» від 22.02.2008р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (також рішення у справі «Споррон» та Льоннрот проти Швеції», від 23 вересня 1982 року, 8егіез А по. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессоз Компанія ОСОБА_7 та інші проти Бельгії», від 20 листопада 1995 року, Зегіез А по. 332, р. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння його майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія», N 46129/99, § 69, ЕСНК. 2002-ІХ). Повертаючись до обставин цієї справи. Суд зазначає, що заявник добросовісно отримав будинок в якості внеску до статутного капіталу, не знаючи про те, що Фонд державного майна не мав повноважень на його передання, та не було підстав для передбачення, що заявник мав знати про це. Навіть попри те, що ДП «Укрнафтопродукт» продовжувало використовувати будинок, він був частиною статутного капіталу заявника так само, як будь-яке інше майно. Заявник мав щонайменше легітимні сподівання щодо можливості використовувати будинок в своїй господарській діяльності.

Таким чином, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини в позові про позбавлення ОК «ЖБК «Сапсан» права власності на набуте майно з огляду на наявність імовірних порушень при передачі земельної ділянки у власність з боку органу місцевого самоврядування не враховано, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними рішень про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність.

Обґрунтовуючи позов, прокурор про наявність таких обставин не зазначав та не надав доказів їх існування.

Крім цього, суд зауважує, що згідно ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами.

При цьому, слід приймати до уваги той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Регламенту Харківської міської ради персональні робочі місця передбачаються також для представників прокуратури міста Харкова, правоохоронних органів міста Харкова. На кожній сесії Харківської міської ради присутній представник прокуратури міста Харкова.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли з участю держави та її адміністративно - територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав. Але у законі є й винятки з цього правила (ст. 83 ЦК України).

Якщо відновлення порушеного суб'єктивного права не досягнуто в оперативному або претензійному порядку, управомочена особа може звернутися за захистом своїх прав і законних інтересів до юрисдикційного органу. Можливість захисту права у примусовому порядку обмежена встановленими законом строками позовної давності. Призначення останніх полягає не лише у тому, щоб визнати існуючим, відновити суб'єктивне право або юридичний обов'язок або іншим способом захистити їх, а й забезпечити здійснення, реалізацію закладених у суб'єктивному праві можливостей і задовольнити інтерес управомоченого.

Спеціальні строки позовної давності встановлено законодавчими актами для окремих видів вимог. Отже, якщо для даного виду вимог не передбачено спеціального строку позовної давності, до неї має застосовуватися загальний строк, тобто, три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на звернення до суду з позовом важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення) моменти.

Як вбачається з наданих суду доказів, згідно з листом від 19.07.2009 № 08-04/1696/2-10 Харківською міською радою до прокуратури міста Харкова було направлено рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23.06.2010.

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов'язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Отже, прокурор як позивач вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо після прийняття вищевказаного рішення Харківської міської ради.

Відповідно до Наказу Генерального прокурора України від 19.09.2005 №3гн «Про організацію наглядової діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів», який діяв на момент прийняття рішення Харківською міською радою, прокурор повинен забезпечити нагляд за додержанням законів органами виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Згідно з п. 10 Наказу Генеральної прокуратури України від 18.10.2010 №3гн «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів», з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст.ст. 1,15, 19-24 ЗУ «Про прокуратуру», було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданні цих органів.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про прокуратуру» прокуратура міста Харкова та військова прокуратура становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящими.

Отже, прокурор, будучи присутнім на засіданні сесії міської ради та отримавши рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23.06.2010 згідно наказів Генерального прокурора зобов'язаний був та мав всі можливості ознайомитися з матеріалами, які стали підставами для прийняття міською радою оскаржуваного рішення та довідатись про його законність.

Така можливість прокурором реалізована не була.

Закон (п. 10 ч. 2 ст. 16 та ст. 21 ЦК України, абз. З ч. 2 ст.20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Таким чином, обізнаність прокурора з оскаржуваним рішенням є доведеною з дати ухвалення рішення Харківською міською радою - 24.12.2008, саме з цієї дати починається початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради № 350/08 та у відповідності до ст.257 ЦК України строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 23.06.2010.

Відповідна правова позиція знайшла відображення у постановах Верховного Суду України, від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14 та від 27.05.2014 у справі № 3- 23гс14.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч.І ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-178цс15 та від 16.09.2015 у справі №6-68цс 15, які були прийняті на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов'язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Отже, прокурор як позивач вважається таким, що довідалися або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо після прийняття вищевказаного рішення Харківської міської ради.

Крім цього, навіть не будучи компетентним у представництві інтересів у даних відносинах прокурор, як і будь-яка інша фізична чи юридична особа міг довідатись про наявність обставин, які стали підставою для подачі позову безпосередньо в момент їх виникнення, тобто після підписання рішень Харківської міської ради.

Таким чином, в зв'язку із обізнаністю з 23.06.2010р. прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, та отримання копії цього рішення 23.07.2010р. згідно із Постановою Верховного Суду України від 29.10.2014р. № 6-152цс14 , також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 ЗУ «Про прокуратуру», а тому початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради від 23.06.2010р., починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова який перебував на пленарному засіданні, і який у відповідності до ст. 257 ЦК за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 24.06.2013 року.

Таким чином, строк позовної давності сплинув як від дати ухвалення оскаржуваного рішення так і від дати отримання прокурором копії оскаржуваного рішення.

Ч. 4 ст. 267 ЦК України, визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦК України Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути:

- визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 167 ЦК України Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст. 170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України Господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема:

прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

При цьому відповідно до ч. З цієї статті Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Згідно із п. 10 Наказу Генеральної прокуратури України від 18.10.2010, № Згн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів", з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись статтями 1, 15, 19 - 24 Закону України "Про прокуратуру", було наказано, зокрема:

-Періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Аналогічні обов'язки були передбачені Наказами Генеральної прокуратури України:

- від 12.04.2011, № Згн "Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України" (п.10);

- від 07.11.2012р. № Згн «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» (п.3.1.).

Зазначеними наказами на органи прокуратури були покладені обов'язки не тільки в межах перевірки певних актів органів місцевого самоврядування а й встановлені певні строки для здійснення прокурорського нагляду, тобто щомісяця.

Отже прокурор, зобов'язаний був здійснити наглядові функції з приводу перевірки законності оскаржуваного рішення Харківської міської ради протягом місяця з дня його прийняття.

Держава в особі її уповноважених органів діє як суб'єкт цивільних прав на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із ст. 1 ЗУ «Про прокуратуру» здійснює Прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 ЗУ «Про прокуратуру», призводить до наслідків визначених ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 267 ЦК, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Несвоєчасність здійснення заходів прокурорського нагляду за законністю оскаржуваних актів органів місцевого самоврядування суперечить п. 7 ст. 15 ЗУ «Про прокуратуру» згідно якої накази Генпрокурора є обов'язковими для всіх органів прокуратури.

Таким чином прокурором не була реалізована об'єктивна можливість знати про підстави прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради у місячний строк з моменту його ухвалення, шляхом здійснення заходів прокурорського нагляду, яка між тим збігається із обов'язками прокурора згідно із п. 7 ст. 15 ЗУ «Про прокуратуру»

Отже початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради від 23.06.2010р.. починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до ст. 257 ЦК строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 24.06.2013 року.

Відповідна позиція зазначена у постанові Верховного Суду України № 3-23гс14 від 27.05.2014р., відповідно до якої Верховний Суд дійшов висновку, що перебування прокурора під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення є початком перебігу строку позовної давності згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Тому не здійснення прокурором своїх цивільних прав, як уповноваженого державного органу у визначений законом строк, а відтак і звернення до суду після спливу строків позовної давності, є підставою для їх застосування згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки прокурор в даному випадку, як уповноважений державою на її захист орган, має рівні з іншими цивільні права.

На підставі викладеного вище, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог Військового прокурора Харківського гарнізону в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на прокурора.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 2, 4, 12, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі ОСОБА_2 оборони України та Квартирно - експлуатаційного відділу м. Харків відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.07.2016 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя ОСОБА_8

(справа №922/1424/16)