ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.07.2016 Справа № 920/472/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Моїсеєнко В.М. при секретарі судового засідання Сорока Л.М. розглянув матеріали справи № 920/472/16

за позовом - Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Суми,

до відповідача - Публічного акціонерного товариства Сумихімпром, м. Суми,

про стягнення 1458338,70 грн.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 04-6/39 від 14.01.2016,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 15-7518 від 29.12.2015,

В судовому засіданні 30.06.2016р. оголошувалася перерва до 11 год.20 хв. 04.07.2016р.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача

1458338,70 грн., в тому числі 1455282,60 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 р. відповідно до статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, зокрема за нестворення 31 робочого місця для працевлаштування інвалідів, 3056,10 грн. пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій; судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач у своєму відзиві від 26.05.2016р. № 15-2481 на позов проти позовних вимог заперечує повністю, вказуючи на те, що ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, вина відповідача відсутня, у звязку з чим немає підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць та нарахування пені. Зокрема, відповідачем на виконання вимог Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні було створено 180 робочих місця для працевлаштування інвалідів, що підтверджується штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців та робітників.

Як зазначає відповідач, у 2015 р. Сумським міським центром зайнятості на підприємство було направлено лише тринадцять осіб , з яких чотири особи були працевлаштовані, вісім осіб відмовилися від працевлаштування, одній особі було відмовлено у звязку з відсутністю вільного робочого місця по даній спеціальності.

Щодо стягнення пені відповідач зазначає, що виходячи зі змісту Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, боржник повинен виконувати зобовязання, що виникли після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

В обгрунтування своїх заперечень щодо нарахування позивачем пені в сумі 3056,10 грн. відповідач посилається на постанову Верховного суду України від 12.03.2013 у справі № 29/5005/16170/2011.

Ухвалою від 16.06.2016р. у даній справі суд задовільнив клопотання представника позивача про витребування доказів , зобовязано Сумській міський центр зайнятості надати інформацію стосовно осіб з інвалідністю, які перебували на обліку безробітними та направлялися для працевлаштування на ПАТ Сумихімпром» у 2015 році.

На виконання зазначених вимог суд, Сумський міський центр зайнятості листом від 29.06.2016 № 03/1566 надав суду перелік осіб з інвалідністю в кількості 12 , яким видавалися направлення для працевлаштування на ПАТ Сумихімпром» . До даного листа додано копії корінців направлень на працевлаштування, з яких вбачається , що дві особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працевлаштовані, 10 осіб відмовилися від запропонованих вакансій.

30.06.2016р. позивач надав пояснення по справі, згідно яких наполягає на задоволенні позовних вмог , посилаючись на вимоги Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зазначає, що покладення відповідачем обовязку працевлаштування інвалідів на державну службу зайнятості не звільняє його від відповідальністі за недотримання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про відновлення платоспроможності божника або визнання його банкрутом, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Дана справа не є справою про банкрутство, а тому вказана норма на розгляд даної справи не розповсюджується.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011року порушено провадження у справі № 5021/2509/2011 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Промислові інвестиції, м. Київ про банкрутство Публічного акціонерного товариства Сумихімпром. Пунктом 5 вказаної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.10.2012 року у даній справі введено процедуру санації боржника - ПАТ Сумихімпром.

Згідно з абзацом четвертим частини восьмої статті 23 зазначеного вище Закону, до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають будь-які (незалежно від характеру правовідносин) поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Отже, в силу пункту 7 частини першої статті 12, частини девятої статті 16 Господарського процесуального кодексу України та частини четвертої статті 10, статті 23 Закону України Про відновлення платоспроможності божника або визнання його банкрутом, дана справа підвідомча та підсудна господарському суду Сумської області шляхом її розгляду у позовному провадженні.

Відповідач ПАТ Сумихімпром є юридичною особою та відповідно до вимог Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, перебуває на обліку за місцем реєстрації в Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.

Відповідно до наданого відповідачем звіту форми 10-ПI № 211 за 2015 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу Публічного акціонерного товариства Сумихімпром у 2015 році становила 4397 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 145, осіб. Разом з цим, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, становить 180 осіб.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що в порушення вимог статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, відповідач не сплатив самостійно суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році у встановлений законодавством строк, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, що становить 1455282,60 грн. За порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій відповідачу нараховано пеню в сумі 3056,10 грн. за період з 16.04.2016 року до 18.04.2016 року.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що ним вжито всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, вина відповідача відсутня, у звязку з чим немає підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць та нарахування пені.

Крім того, відповідач зазначає, що у 2015 р. Сумським міським центром зайнятості на підприємство було направлено лише тринадцять осіб , з яких чотири особи були працевлаштовані, вісім осіб відмовилися від працевлаштування, одній особі було відмовлено у звязку з відсутністю вільного робочого місця для даної кандидатури.

Згідно статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів. Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України. Спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (частина перша статті 18 вищезазначеного Закону).

Згідно із частиною першою статті 2 статті 19 Закону України Про зайнятість населення (у редакції чинній на 2012 рік), інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу, визнаються безробітними.

Згідно з пунктом 6 статті 7 зазначеного Закону, підбір підходящої роботи для інвалідів здійснюється відповідно до їхніх професійних навичок, знань, рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та з урахуванням побажань інваліда.

Абзацом четвертим пункту 2 статті 19 Закону України Про зайнятість населення (у редакції від 08.07.2011 року) визначено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) інвалідів, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки та рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

З огляду на викладене, обовязок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Разом з цим, обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 2 квітня 2013 року у справі № 21-95а13.

Обовязки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону, а саме:

1. Виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць.

Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України Про реабілітацію інвалідів в Україні і розуміється як:

робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях;

спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи (частина друга статті 18 Закону).

Виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування роботодавцями інвалідів, для яких це місце роботи є основним (частина п'ята статті 19 Закону).

2. Створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до статті 1 Закону України Про реабілітацію інвалідів в Україні, індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Частиною третьою статті 23 зазначеного Закону визначено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда є обовязковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Відповідно до пунктів 5, 8 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 року № 757, індивідуальна програма розробляється протягом одного місяця з дня звернення інваліда до МСЕК і розробляється за участю інваліда.

З огляду на викладене, створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда;

3. Забезпечення інших соціально-економічних гарантії, передбачених чинним законодавством.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обовязків, загрожує здоровю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів;

4. Надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 статті 19 Закону України Про зайнятість населення, державна служба зайнятості має право одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані про наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників.

Процедуру подання інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості визначено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом;

Інструкцією щодо заповнення форми звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814 (чинна станом на 2012 рік) встановлено, що підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

5. Звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правила подання роботодавцями звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) передбачено Порядком подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, підставою застосування адміністративно-господарської санкції є наявність адміністративно-господарського правопорушення - винного, протиправного невиконання чи неналежного виконання субєктом господарювання своїх зобовязань, передбачених чинним законодавством, що порушує права інших осіб.

Обовязки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні. А саме, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідачем в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року створено 180 робочих місця для працевлаштування інвалідів за різними спеціальностями, що підтверджуються штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців та робітників ПАТ Сумихімпром для працевлаштування інвалідів, що введено в дію з 01.01.2015 року, загальна кількість штатних одиниць 180 (а.с. 126-132).

Протягом 2015 року відповідач повідомляв позивача про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів шляхом подачі звітів форми № 10-ПІ.

Відповідачем протягом 2015 року додатково подавалась інформація про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів в Зарічну МСЕК, Сумську міжрайонну МСЕК, Ковпаківський МСЕК, Сумську обласну громадську організацію інвалідів України Поступ», Сумську міську громадську організацію інвалідів України Доброта, Сумська міська громадська організація інвалідів Рука допомоги.

Статтею 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні встановлена відповідальність за меншу кількість працюючих інвалідів, ніж це передбачено нормативом робочих місць, з урахуванням положень статей 18, 181 цього ж Закону стосовно обовязку державних органів щодо працевлаштування інвалідів і відсутності аналогічного обовязку у підприємств, установ, організацій, а тому відповідальність останніх може наступити тільки у разі відмови у працевлаштуванні інвалідів у кількості відповідно до встановлених нормативів. Відмова у працевлаштуванні є доказом того, що підприємство не забезпечило нормативу робочих місць.

Згідно з інформацією, наданою Сумським міським центром зайнятості, викладеною у листі № 03/1566 від 29.06.2016 року, у 2015 році Сумським міським центром зайнятості на заявлені відповідачем вакансії направлялись 12 осіб, з яких 2 особи працевлаштовані за виданими направленнями, 10 осіб відмовились від запропонованих вакансій.

Як зазначалося вище, обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування (постанова Верховного суду України від 2 квітня 2013 року у справі № 21-95а13).

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (частина перша статті 18 зазначеного Закону).

Відповідачем у 2015 році виділено 180 робочих місць за різними спеціальностями для працевлаштування інвалідів згідно зі штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців та робітників ПАТ Сумихімпром. Згідно з наданими звітами форми № 3-ПН останній інформував центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, однак робочі місця при цьому залишились вакантними у зв'язку з не направленням для працевлаштування інвалідів уповноваженими органами.

Відповідачем додатково протягом 2015 року подавалась інформація (листи) в Зарічну МСЕК, Сумську міжрайонну МСЕК, Ковпаківську МСЕК, Сумську міську громадську організацію інвалідів України ДОБРОТА, Обласну МСЕК та Сумську міську громадську організацію інвалідів Рука допомоги проте від них інваліди до відповідача на працевлаштування не направлялись та не зверталися.

Таким чином, незайнятість необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виникла не з вини відповідача, тому на нього не може бути покладена відповідальність передбачена статтею 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні через відсутність у діях відповідача складу правопорушення.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладених обставин, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1455282,60 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році відповідно до статті 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, зокрема за нестворення 31 робочого місця для працевлаштування інвалідів, оскільки в цій частині відповідач вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 3056,10 грн. за період з 16.04.2016 року по 18.04.2016 року слід зазначити наступне.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 24.10.2011року порушено провадження у справі № 5021/2509/2011 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Промислові інвестиції, м. Київ про банкрутство Публічного акціонерного товариства Сумихімпром. Пунктом 5 зазначеної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та визначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообовязкового державного соціального страхування, податків і зборів (обовязкових платежів).

Відповідно до статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції станом на 22.09.2011 року), протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів).

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не повязаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12 березня 2012 року у справі № 3-71ГС12.

Крім того, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15 травня 2007 року № 223, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 травня 2007 року за № 552/13819, затверджено Порядок нарахування пені та її сплати. Вказаний Порядок встановлює механізм нарахування пені підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, які використовують найману працю, за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій, передбачених Законом України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні.

Згідно з пунктом 3.10 Порядку, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів пеня не нараховується.

З огляду на вказане, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 3056,10 грн.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статями 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задовленні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 04.07.2016 року.

Суддя ОСОБА_5