ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р.Справа № 916/93/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Лавриненко Л.В., Таран С.В.

(Склад колегії сформовано на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями)

при секретарі: Альошиній Г.М.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1;

від відповідача ОСОБА_2;

від третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця публічного акціонерного товариства „Українська залізниця

на рішення господарського суду Одеської області від 28.03.2016р.

у справі № 916/93/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця публічного акціонерного товариства „Українська залізниця

до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Транс-сервіс

про стягнення 527 957,04 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця ПАТ „Українська залізниця звернулося до господарського суду Одеської області із позовними вимогами до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії ДП „Адміністрація морських портів України про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу у вагонах в сумі 527957,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання відповідачем умов договору про обробку вагонів з вантажами №1/50 від 01.05.2009р. щодо внесення плати за простій вагонів відповідно до відомостей плати за користування вагонами №14073592, 14073594, 16073616, накопичувальних карток №16071232, 14071218; посиланням на п. 7.4 договору №1/50 від 01.05.2009р. про обробку вагонів з вантажами, ст.ст. 46,119 Статуту залізниць України, розділом II Правил користування вагонами та контейнерами (затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р.)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.01.2016р. порушено провадження у справі за даним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.02.2016р. в порядку ст.27 ГПК України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю „Транс-сервіс.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. За доводами відповідача в порушення ст.с. 33,34 ГПК України, надані позивачем в підтвердження своїх вимог відомості плати користування вагонами, які відповідно до п.4 Правил є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження, містять розрахунки плати за користування вагонами, проведені позивачем на підставі актів загальної форми, які не містять підпису представника вантажовласника, чим порушують вимоги до їх оформлення, визначені п.6.6 Договору №1/50 та згідно до п.4 Правил свідчать про непогодження вантажовласника даних, зазначених у відомостях, а отже, не можуть за відсутності інших доказів на підтвердження позовних вимог вважатися належними доказами на підтвердження позовних вимог.

Зміст копій актів №300101,300102, доданих до позову, повністю відрізняється від примірників зазначених актів, наявних у відповідача.

Також спірні акти не містять опису обставин, які спричинили затримку вагонів та опис вини відповідача у їх затримці, в актах зазначено, що вони складені в присутності ОСОБА_4, як представника АМПУ, але підпис вказаної особи на актах відсутні; ОСОБА_4 є працівником ТОВ «Транс-Сервіс» і не є уповноваженою особою на вчинення відповідних дій від імені відповідача.

Акти №300101,300102, 300103,300105, 300108,300104, 300106,300107 складені з порушенням вимог, що ставляться законодавством до їх форми, є неправомірними та в будь-якому випадку не можуть бути підставою для нарахування плати за користування вагонами.

В письмових поясненнях щодо даного позову ТОВ «Транс-Сервіс» зазначило, що позивач не надав суду належних доказів правомірності нарахування суми, що стягується з Іллічівською філії ДП «АМПУ», а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Надані в якості доказів ОСОБА_4 загальної форми ГУ-23 не відображають та не засвідчують а ні факту, а ні обставин затримки вагонів на станції та причин, які мали залежати від Адміністрації або ТОВ «Транс-Сервіс», а тому не можуть бути підставою для складання Відомості плати за користування вагонами.

15.03.2016р. до господарського суду надійшла заява від ДП «АМПУ» в особі Іллічівської філії про застосування строків позовної давності. Встановлений ст. 137 Статуту залізниць шестимісячний термін обчислюється з дня настання події, що стала підставою для позову. В даному випадку строк позовної давності для звернення до суду з вимогами щодо плати за користування вагонами, а також збору за зберігання вантажу у вагонах, нарахованих за фактом затримки вагонів на станції призначення, на момент звернення позивача до суду 13.01.2016р. сплив.

Рішенням господарського суду Одеської області від 28.03.2016р. (суддя Желєзна С.П.) у позові відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що всупереч п.п. 3, 4, 8 розділу ІІ „Порядку користування вагонами і контейнерами Правил користування вагонами і контейнерами (від 25.02.1999р. №113), акти загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р., № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р., які є першочерговими доказами, які можуть підтверджувати виникнення обставин майнової відповідальності у вигляді внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них через простоювання вагонів з вини одержувача, не були підписані представником відповідача у вказаних актах зазначеної форми. Особа, яка зазначена як представник відповідача у цих актах, не є працівником ДП „Адміністрація морських портів України, а є працівником ТОВ „Транс-Сервіс. Примірники вказаних актів за своїм змістом істотно відрізняються від актів, що були надані ДП „Адміністрація морських портів України, проте вказані документи мають бути автентичними за своїм змістом.

За висновком суду, матеріали справи не містять належних доказів затримки вагонів в очікуванні вивантаження з вини відповідача, у звязку з чим відсутні підстави для покладення на ДП „Адміністрація морських портів України обовязку внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Також господарський суд врахував заяву ДП «АМПУ» про застосування строків позовної давності і те, що даний позов предявлено поза межами відповідного шестимісячного строку позовної давності, і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову також і з підстав пропуску ПАТ «Українська залізниця» строку позовної давності для звернення до суду із даними вимогами.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду, ПАТ „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 28.03.2016р. у справі №916/93/16 та і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи скаржника ґрунтуються на допущених господарським судом порушеннях норм матеріального, у звязку з чим було прийнято неправомірне та незаконне рішення, а саме: господарський суд неуважно, всупереч вимогам ст. 43 ГПК України, дослідив надані позивачем докази в підтвердження правомірності та обґрунтованості позовних вимог, а також дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Подіями, які стали підставою для подання позову стала відмова відповідача від сплати нарахованих сум після предявлення останньому відомостей плати за користування вагонами. Шестимісячний строк позовної давності сплив 14.01.2016р. та 16.01.2016р., а позов було подано 13.01.2016р., тобто, в межах строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Транс-Сервіс» вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що матеріали справи не містять належних доказів затримки вагонів в очікуванні вивантаження з вини відповідача, у звязку з чим відсутні підстави для покладення на ДП «АМПУ» обовязку внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них. Щодо пропуску строку позовної давності, то позивач не надав суду докази, що підтверджують ані дату предявлення Відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток, ані дату такої відмови, виходячи лише з дати складання відповідних документів. Тому господарським судом зроблено обґрунтований висновок про те, що оскільки предявленні позовні вимоги базуються першочергово на факті простою вагонів в очікуванні вивантаження, що оформлено актами загальної форми, а за кожним актом шестимісячний строк сплив до заявлення позовних вимог.

Апеляційна скарга всупереч вимогам ст. 94 ГПК України, не містить підстави, з яких порушено питання про перегляд рішення, з посиланням на законодавство і матеріали, що є у справі, а тому не має жодних підстав для скасування оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «АМПУ» в особі Іллічівської філії вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки оскаржуване рішення господарського суду прийняте при правильному застосуванні норм матеріального права, якими регулюються спірні правові відносини, судом зроблені вірні висновки, які відповідають матеріалам і фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.2,3 Правил, Акт загальної форми ГУ-23 є документом, за яким провадиться облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними. Надані позивачем акти складені з порушенням вимог, що ставляться законодавством до їх форми, є неправомірними та в будь-якому випадку не можуть бути підставою для нарахування плати за користування вагонами.

Також судом першої інстанції вірно застосовано позовну давність саме з дати складання спірних актів форми ГУ-23, оскільки саме цими актами відповідно до Правил складання актів (ст.129 Статуту) засвідчуються обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу (в даному випадку факт ніби то затримки вагонів на стані призначення), які в свою чергу можуть бути підставою для матеріальної відповідальності відповідача за затримку вагонів на станції призначення в очікуванні причин подачі під навантаження (перевантаження). З урахуванням ч.2 ст.9 ЦК України, ст. 315 ГК України, ст. 137 Статуту залізниць позови можуть бути подані у шестимісячний строк, який обчислюється відповідно ст. 134 Статуту з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення позову (складання комерційного акта, акта загальної форми.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи (фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом та заслухавши пояснення присутніх в засіданні представників сторін, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як свідчать матеріалів справи і це встановлено господарським судом, 29.04.2009р. між Державним підприємством „Одеська залізниця, правонаступником якого є позивач (Залізниця) та Державним підприємством „Іллічівський морський торговельний порт, правонаступником якого є відповідач (Порт) було укладено договір про обробку вагонів з вантажами № 1/50 (далі по тексту договір № 1/50 від 29.04.2009р.), у відповідності до п.п. 2.1, 2.2 якого Залізниця здає/приймає, а Порт приймає/здає експортні, транзитні, імпортні вантажі, що перевозяться за участю морського, залізничного транспорту, а також господарські вантажі для Порту або для його контрагентів. Порт надає Залізниці перелік контрагентів, коди вантажоодержувачів та експедиторів, з якими він має договори. На станціях від імені Залізниці виступають станція Іллічівськ та Іллічівськ-Поромна (Станція).

Згідно з п. 9.5 договору № 1/50 від 29.04.2009р. даний договір набрав чинності з моменту його підписання та діє до 01.05.2014р. На підставі додаткової угоди від 12.12.2014р. термін дії договору № 1/50 від 29.04.2009р. було продовжено до 31.12.2015р.

Виходячи з положень п.п. 3.1, 3.2 договору № 1/50 від 29.04.2009р. Порт зобовязався приймати всі узгоджені міспланом Порту експортні та транзитні вантажі та нести відповідальність за користування вагонами від моменту здачі Залізницею Порту, згідно узгодженому змінно-добовому плану, на фронтах навантаження/розвантаження до моменту здачі їх Залізниці (розділ 6 цього договору). В свою чергу, Залізниця зобовязалось здійснювати подачу вагонів під вивантаження та навантаження згідно з узгодженим з Портом змінно-добовим планом у кількості не менше фронту одночасної подачі при наявності вагонів; вести облік часу користування вагонами, переданих Порту, а також не прийнятих Портом і затриманих на станції і на підходах до неї з вини Порту згідно Правил користування вагонами.

Положеннями п.п. 6.6, 6.9 договору № 1/50 від 29.04.2009р. передбачено, що порожні вагони вважаються поданими з моменту постановки їх на фронт навантаження відповідно змінно-добового плану та заявки Порту, а навантажені з моменту постановки їх до місць вивантаження та здачі Порту. Памятка про подавання/забирання вагонів обовязково підписується двома сторонами. На вимогу Порту, допускається подавання вагонів на фронти у кількості менше розміру одночасної подачі. Порт сплачує Залізниці плату за додаткову маневрову роботу із розрахунку 0,5 години за кожну додаткову групу. Час подачі вагонів і час готовності до забирання їх проставляється у Відомості плати за користування вагонами на підставі Памятки про подавання/забирання вагонів і Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами.

В силу положень п. 7.1 договору № 1/50 від 29.04.2009р. плата за користування вагонами Портом нараховується за час з моменту їхньої передачі Порту по фронту одночасної подачі до моменту прийому Залізницею від Порту. Облік часу користування вагонами, поданими в Порт, провадиться за памятками про подавання/забирання вагонів і відомостями плати за користування вагонами за їх номерами. Відомості плати за користування вагонами складаються Станцією в трьох примірниках і підписуються представниками Станції і Порту. У відомості плати за користування вагонами у графі „Примітка проставляються інші відомості. Вагони, що з вини Порту недозаявлені або недовивантажені проти добової норми вивантаження (пункт 4.1, 4.2 цього договору) і простоюють на припортовій станції та на підходах до неї в „покинутих поїздах в очікуванні подачі в Порт, оформляються актами загальної форми з покладанням на Порт відповідальності за затримку вагонів згідно Правил перевезення вантажів та Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ним послугами.

Як стверджує позивач, до станції Іллічівськ Одеської залізниці були подані вагони на адресу ДП „Адміністрація морських портів України, які з підстав неможливості їх подачі під фронти вивантаження простоювали на підїзних залізничних коліях, тобто, як вважає ПАТ „Українська залізниця, із залежних від відповідача як одержувача причин. На підтвердження викладених обставин позивачем було надано суду наступні документи та докази:

- акт загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., складений о 10 год. 20 хв. в присутності двох представників залізниці та ОСОБА_4, який зазначений як представник ДП „Адміністрація морських портів України, тобто вантажоодержувача. В якості підстави складання акту зазначено наступне: вагони, що прибули на адресу АМПУ під вивантаження простоюють на 23 шляху станції в очікуванні вивантаження через зайнятість фронтів обробки. Час простою зазначений на обороті. При цьому, акт підписаний лише двома представниками залізниці та не підписаний з боку ОСОБА_4 Про факт відмову ОСОБА_4 від підписання акту загальної форми № 300101 представниками залізниці був складений акт загальної форми № 300103 від 29.06.2015р.

- акт загальної форми № 300102 від 28.06.2015р., складений о 11 год. 57 хв. в присутності двох представників залізниці та ОСОБА_4, який зазначений як представник ДП „Адміністрація морських портів України, тобто вантажоодержувача. В якості підстави складання акту зазначено наступне: вагони, що прибули на адресу АМПУ під вивантаження простоюють на 23 шляху станції в очікуванні вивантаження через зайнятість фронтів обробки. Час простою зазначений на обороті. При цьому, акт підписаний лише двома представниками залізниці та не підписаний з боку ОСОБА_4 Про факт відмову ОСОБА_4 від підписання акту загальної форми № 300102 представниками залізниці був складений акт загальної форми № 300103 від 29.06.2015р.

- акт загальної форми № 300104 від 30.06.2015р., складений о 00 год. 30 хв. в присутності двох представників залізниці, при цьому знизу акту зазначено про участь у його складанні представника АМПУ ОСОБА_4 В якості підстави складання акту зазначено наступне: вагони № 62984621 та № 56839723, що прибули на адресу АМПУ під вивантаження простоюють на 42 шляху станції в очікуванні вивантаження через зайнятість фронтів обробки. Обидва вагони подані від вивантаження 08.07.2015р., вагон № 62984621 о 16 год. 30 хв., а вагон № 5683972 о 17 год. 05 хв. При цьому, відповідно до акту загальної форми № 300105 від 30.06.2015р., представник АМПУ ОСОБА_4. від підписання акту загальної форми № 300104 відмовився.

- акт загальної форми № 300106 від 02.07.2015р., складений о 01 год. 01 хв. в присутності двох представників залізниці та ОСОБА_4, який зазначений як представник ДП „Адміністрація морських портів України, тобто вантажоодержувача.. В якості підстави складання акту зазначено наступне: вагони №№ 56826423, 53564928, 56682263, 52737830, 52728003, що прибули на адресу АМПУ під вивантаження простоюють на 22 шляху станції в очікуванні вивантаження через зайнятість фронтів обробки. Всі вагони подані під вивантаження 08.07.2015р. о 20 год. 00 хв. При цьому, відповідно до акту загальної форми № 300108 від 03.07.2015р., представник АМПУ ОСОБА_4. від підписання акту загальної форми № 300106 відмовився.

- акт загальної форми № 300107 від 03.07.2015р., складений о 02 год. 01 хв. в присутності двох представників залізниці, при цьому знизу акту зазначено про участь у його складанні представника АМПУ ОСОБА_4 В якості підстави складання акту зазначено наступне: вагони № 56839475, 56672868, 52735412, 52877446, 52736634, 52740362, що прибули на адресу АМПУ під вивантаження простоюють на 23 шляху станції в очікуванні вивантаження через зайнятість фронтів обробки. Час простою зазначений на обороті. При цьому, відповідно до акту загальної форми № 300108 від 03.07.2015р., представник АМПУ ОСОБА_4 від підписання акту загальної форми № 300107 відмовився.

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначив господарський суд, всупереч п.п. 3, 4, 8 розділу ІІ „Порядок користування вагонами і контейнерами Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113, акти загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р., № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р., що є першочерговими доказами, які можуть підтверджувати виникнення обставин майнової відповідальності у вигляді внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них через простоювання вагонів з вини одержувача, не були підписані представником відповідача як одержувачем. Більш того, особа, яка зазначена як представник відповідача у вищезазначених актах загальної форми, не є працівником ДП „Адміністрація морських портів України, оскільки є працівником ТОВ „Транс-сервіс та на час начебто складання цих актів ОСОБА_4 не виконував посадові обовязки працівника даного товариства, що підтверджено останнім.

Крім того, суд зазначив, що акти про начебто відмову ОСОБА_4 від підпису актів загальної форми №300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р. № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р., взагалі були датовані наступним днем після складання відповідних актів, а не в момент оформлення документів щодо виникнення простою, що ставить під сумнів достовірність відображених в цих актах даних.

Також суд зауважив, що примірники актів загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р., № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р. за своїм змістом істотно відрізняються від актів, що були надані ДП „Адміністрація морських портів України, проте вказані документи мають бути автентичними за своїм змістом.

В матеріалах справи також наявні відомості плати за користування вагонами № 16073616 , № 14073592, № 14073594, які не підписані з боку ДП „Адміністрація морських портів України, що суперечить вищенаведеним приписам Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113, а також умовам договору № 1/50 від 29.04.2009р. При цьому, вказані відомості не містять будь-яких зауважень відповідача, а лише складені в односторонньому порядку самим позивачем. Суд зазначає, що будь-яких документів, листування тощо з приводу необґрунтованої відмови відповідача від підписання відомостей плати за користування вагонами із зауваженнями матеріали справи не містять.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних доказів затримки вагонів в очікуванні вивантаження з вини відповідача, у звязку з чим, суд доходить висновку щодо відсутності підстав для покладення на ДП „Адміністрація морських портів України обовязку внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них. Викладене свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Щодо строків позовної давності, то господарський суд зазначив, що оскільки даний спір повязаний із здійсненням перевезень та випливає із правовідносин, що врегульовані Статутом залізниць України, господарський суд дійшов висновку, що строк позовної давності для предявлення відповідних вимог становить шість місяців, що розпочинають свій перебіг з моменту настання події, яка стала підставою для подання позову.

Таким чином, оскільки предявлені позовні вимоги базуються першочергово на факті простою вагонів в очікуванні вивантаження, що оформлено актами загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р., № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р., суд дійшов висновку, що за кожним із названих актів шестимісячний строк позовної давності спливає:

1)за актом загальної форми № 300101 від 28.06.2015р. 28.12.2015р.;

2)за актом загальної форми № 300102 від 28.06.2015р. 28.12.2015р.;

3)за актом загальної форми № 300104 від 30.06.2015р. 30.12.2015р.;

4) за актом загальної форми № 300106 від 02.07.2015р. 02.01.2016р.;

5) а актом загальної форми № 300107 від 01.07.2015р. 03.01.2016р.

При цьому, даний позов був предявлений до суду 13.01.2016р., про що свідчить відповідний вхідний штамп суду на примірнику позовної заяви, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що позовна заява ПАТ „Українська залізниця була подана поза межами строку позовної давності.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, приймаючи до уваги заяву ДП „Адміністрація морських портів України про застосування позовної давності, а також враховуючи, що даний позов був предявлений ПАТ „Українська залізниця поза межами відповідного шестимісячного строку позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову також і з підстави пропуску ПАТ „Українська залізниця строку позовної давності для звернення до суду із даними вимогами.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з п. 46 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. N 457 (з наступними змінами та доповненнями) одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно до ст. 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. N 457 (з наступними змінами та доповненнями) за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. У розрахунках затримка до 30 хвилин не враховується, затримка 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Виходячи з положень п.п. 3, 4, 8 розділу ІІ „Порядок користування вагонами і контейнерами Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113 (з наступними змінами та доповненнями ) облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), ОСОБА_4 про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), ОСОБА_4 загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред'явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов'язаний підписати відомість із зауваженнями.

Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках - два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів. Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника.

Час передання вагонів залізницею вантажовласнику, а також вантажовласником залізниці зазначається у Пам'ятці про подавання/забирання вагонів, яка оформляється після закінчення приймально-здавальних операцій. Пам'ятка підписується відповідальною особою станції і вантажовласника.

У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Господарським судом дана правильна юридична оцінка наданим позивачем доказам в обґрунтування своїх вимог, а саме: ОСОБА_4 загальної форми ГУ-23 №№300101,300102, 300103,300105, 300108,300104, 300106,300107 та відхилив їх з огляду на те, що їх складено з порушенням вимог п.п. 3,4,8 розділу II Порядку користування вагонами і контейнерами» Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. N 113, акти загальної форми № 300101 від 28.06.2015р., № 300102 від 28.06.2015р., № 300104 від 30.06.2015р., № 300106 від 02.07.2015р., № 300107 від 03.07.2015р., які є першочерговими доказами, які можуть підтверджувати виникнення обставин майнової відповідальності у вигляді внесення плати за користування вагонами та зберігання вантажу у них через простоювання вагонів з вини одержувача, не були підписані представником відповідача як одержувачем. Більш того, особа, яка зазначена як представник відповідача у вищезазначених актах загальної форми, не є працівником ДП „Адміністрація морських портів України, оскільки є працівником ТОВ „Транс-сервіс та на час начебто складання цих актів ОСОБА_4 не виконував посадові обовязки працівника даного товариства, що підтверджено останнім.

Отже висновок господарського суду про те, що матеріали справи не містять належних доказів затримки вагонів в очікуванні вивантаження з вини відповідача, ґрунтуються на нормах права, встановлених обставинах і наданих позивачем документів, яким господарським судом дана правильна юридична оцінка.

Скаржником висновки суду в цій частині не спростовані належними та допустимими доказами.

Стовно тверджень відповідача про порушення позивачем строків позовної давності необхідно зазначити наступне.

Частиною 5 ст. 307 Господарського кодексу України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів за цими перевезеннями визначається транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами, тобто вказані норми посилаються на можливість застосування транспортних статутів лише стосовно умов перевезення вантажів та відповідальності суб'єктів за цими перевезеннями.

Господарський кодекс України по відношенню до Цивільного кодексу України є систематизованим законодавчим актом, який регулює особливості господарських відносин, водночас, Господарський Кодекс України є загальною нормою по відношенню до Статуту залізниць України, який регулює відносини, що стосуються перевезення залізничним транспортом.

Стаття 315 Господарського кодексу України за своїм змістом та суттю також є спеціальною нормою, яка регулює позовну давність, в т. ч. початок та умови її перебігу по вимогам, що витікають з договорів перевезення вантажу залізничним транспортом.

Тобто і ст. 315 Господарського кодексу України і ст. ст. 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання позовної давності.

Але при цьому, статут залізниць України був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457 і останні зміни в нього вносились Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 року № 1973.

Господарський кодекс України, який за своєю правовою природою є законом України, був прийнятий Верховною радою України 16.01.2003 року № 436-ІV і набув чинності з 01.01.2004 року. Тобто вказаний Кодекс прийнятий вищим законодавчим органом держави, по-перше, має вищу юридичну силу ніж норми Статуту залізниць України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України, а по-друге, прийнятий пізніше ніж вказаний Статут, а відтак, при наявності колізії спеціальних норм повинні застосовуватись спеціальні норми, які містяться у акті вищої юридичної сили або більш пізнього прийняття, тобто в даному випадку норми статті 315 Господарського кодексу України.

Водночас ст. 4 Цивільного кодексу України імперативно встановлює, що якщо постанова Кабінету Міністрів України (і відповідно затверджені нею норми) суперечить положенням цього кодексу або іншому закону застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Враховуючи, що положення Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, які регулюють початок перебігу позовної давності для відшкодування збитків, що виникли у зв'язку з нестачею вантажу при перевезенні залізничним транспортом суперечать спеціальній нормі - закону, а саме ст. 315 Господарського кодексу України необхідно застосовувати положення вказаного закону.

Поняття позовної давності міститься у ст. 256 Цивільного кодексу України, за якою позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України також визначено (ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України), що для окремих видів вимог законом може встановлюватися поряд з загальною спеціальна позовна давність.

За загальним правилом, визначеним ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; водночас ч. 7 цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені винятки з правил, встановлених ч. 1 та 2 ст. 261 Цивільного кодексу України.

Статут залізниць України за своєю правовою природою не є законом.

Більш того, згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України "Про залізничний транспорт" (прийнятого 04.07.1996 року № 273/96-ВР) порядок і терміни складання актів, пред'явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України, а відтак застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 134, 136 Статуту в частині, що суперечить Господарському кодексу України є помилковим.

Таким чином, до обставин справи застосуванню підлягають приписи ч. 4 ст. 315 Господарського кодексу України, якою передбачено право заявника звернутись до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для відповіді на неї. Системний аналіз діючого законодавства і зокрема статті 315 Господарського кодексу України свідчить, що пред'явлення претензії є правом і не має зобов'язаного характеру, а строк для її направлення не є пресічним.

Частинами 1-4 ст. 315 Господарського кодексу України встановлено, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії. Претензії можуть пред'являтись протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів. Перевізник розглядає претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у ч. 3 цієї статті, заявник має право звернутись до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

В даному випадку підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стала відмова відповідача від сплати нарахованих сум після предявлення останньому відомості плати за користування вагонами: № 16073616 від 16.07.15р., № 14073592 та № 14073594 від 14.07.2015р., накопичувальних карток №14071218 від 14.07.15р. та №16071232 від 16.07.15р. Отже, шестимісячний строк позовної давності сплив 14.01.2016р. та 16.01.2016р., а позовну заяву подано 13.01.2016р., в межах строку позовної давності.

Проте, вказана помилковість визначення строку позовної давності не впливає на результат винесеного по даному спору рішення, яке, з урахуванням викладеного вище, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу ПАТ „Українська залізниця в особі регіональної філії „Одеська залізниця ПАТ „Українська залізниця залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 28.03.2016р. у справі 916/93/16 без змін.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського Процесуального Кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя Л.В. Лавриненко

Суддя С.В. Таран