РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016Справа №910/7025/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис»

про стягнення 184 652 грн. 35 коп.

Представники:

від Позивача: Андрейцев В.В. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 184 652 грн. 35 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 28.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» (Підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» (Замовник) було укладено Договір підряду №41, відповідно до умов якого Підрядник зобов'язався власними силами та засобами, з використанням власних матеріалів, на свій ризик, якісно, у встановлені даним Договором строки виконати комплекс оздоблювальних робіт на 5 поверсі на об'єкті реконструкції Замовника, а Замовник зобов'язався своєчасно прийняти й оплатити виконані Підрядником роботи. Як зазначає Позивач, на виконання умов Договору ним були виконані підрядні роботи, а Відповідачем в свою чергу були прийняті вказані роботи, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт і довідками про вартість, проте здійснена оплата з про строчкою платежу. Таким чином, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» 3% річних у розмірі 7 312 грн. 80 коп., інфляційні у розмірі 174 537 грн. 81 коп. та пеню у розмірі 2 801 грн. 74 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.04.2016 року порушено провадження у справі № 910/7025/16, судове засідання призначено на 28.04.2016 року.

27.04.2016 року через загальний відділ діловодства суд (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 18.04.2016 року.

28.04.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 18.04.2016 року не виконав.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати Акти виконаних робіт за Договором підряду №41 від 28.10.2014 року;

- здійснити обґрунтований розрахунок 3% річних, інфляційних та пені за кожним Актом виконаних робіт окремо із зазначенням періоду початку прострочки Товариства з обмеженою відповідальністю "РК "Барбарис" та закінчення такого нарахування з урахуванням здійснення часткової оплати відповідно до вимог ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України та ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2016 року відкладено розгляд справи на 18.05.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

17.05.2016 року через загальний відділ діловодства суд (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 28.04.2016 року та заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить Суд стягнути з Відповідача на користь Позивача суму 237 406, 32 грн., з яких збитки від інфляції - 227 292,58 грн., 3% річних - 7 312,00 грн., пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 2 801,74 грн. та судові витрати.

18.05.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник відповідача вимоги ухвали суду не виконав.

Щодо заяви Позивача про збільшення позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача про збільшення позовних вимог до розгляду.

Представник відповідача вимоги ухвали суду не виконав, а в судовому засіданні заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року відкладено розгляд справи на 01.06.2016 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду.

31.05.2016 року через загальний відділ діловодства суд (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

01.06.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "РК "Барбарис".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року відкладено розгляд справи на 15.06.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, витребуванням додаткових доказів по справі.

09.06.2016 року через загальний відділ діловодства суд (канцелярію) від Позивача надійшли заперечення на відзив Відповідача.

14.06.2016 року через загальний відділ діловодства суд (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

В судовому засіданні 15 червня 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 08.06.2016 року уповноваженій особі підприємства Відповідача ухвали суду від 01.06.2016 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15 червня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

28.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» (Підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» (Замовник) було укладено Договір підряду №41, відповідно до умов якого Підрядник зобов'язався власними силами та засобами, з використанням власних матеріалів, на свій ризик, якісно, у встановлені даним Договором строки виконати комплекс оздоблювальних робіт на 5 поверсі на об'єкті реконструкції Замовника, а Замовник зобов'язався своєчасно прийняти й оплатити виконані Підрядником роботи.

Відповідно до п. 2.1 Договору загальна вартість робіт за цим Договором зазначається у Додатку №1 до цього Договору і становить - 1 062 833 грн. 08 коп.

Згідно з п.3.2 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться Замовником на підставі Актів приймання виконаних підрядних робіт та Довідок про вартість виконаних підрядних робіт.

У п.3.3 Договору визначено, що строк розрахунків - протягом 5 банківських днів з моменту підписання Замовником акту виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт, які є підставою для розрахунків за фактично виконані роботи за цим Договором.

Згідно з п.7.1 Договору Замовник приймає виконані належним чином Підрядником роботи шляхом підписання акту виконаних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт (ф. КБ-3).

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати робіт Підрядника, Замовник сплачує Підряднику пеню, яка обраховується від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої у період, за який сплачується пеня.

Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань. (п.12.1 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору підряду №41 від 28.10.2014 року Підрядник виконав комплекс оздоблювальних робіт на 5 поверсі на об'єкті реконструкції Замовника, а Замовник в свою чергу прийняв вказані роботи, що підтверджується Актами приймання виконаних будівельних робіт №1 від 30.11.2014 р. на суму 341 213 грн. 82 коп., №2 від 31.12.2014 р. на суму 206 103 грн. 37 коп., №3 від 20.03.2015 р. на суму 10 456 грн. 40 коп. та довідками про вартість виконаних будівельних робіт.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідачем була здійснена оплата з прострочкою платежу. Таким чином, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» 3% річних у розмірі 7 312 грн. 00 коп., інфляційні у розмірі 227 292 грн. 58 коп. та пеню у розмірі 2 801 грн. 74 коп. з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17.05.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду.

01.02.2016 року Позивачем була надіслана на адресу Відповідача претензія №1 з вимогою сплатити 3% річних, інфляційні та пеню у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору, що підтверджується фіскальним чеком від 01.02.2016 р., рекомендованим описом вкладення у цінний лист від 01.02.2016 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору підряду №41 від 28.10.2014 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору підряду №41 від 28.10.2014 року Підрядник виконав комплекс оздоблювальних робіт на 5 поверсі на об'єкті реконструкції Замовника, а Замовник в свою чергу прийняв вказані роботи, що підтверджується Актами приймання виконаних будівельних робіт №1 від 30.11.2014 р. на суму 341 213 грн. 82 коп., №2 від 31.12.2014 р. на суму 206 103 грн. 37 коп., №3 від 20.03.2015 р. на суму 10 456 грн. 40 коп. та довідками про вартість виконаних будівельних робіт, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Згідно з п.3.2 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться Замовником на підставі Актів приймання виконаних підрядних робіт та Довідок про вартість виконаних підрядних робіт.

У п.3.3 Договору визначено, що строк розрахунків - протягом 5 банківських днів з моменту підписання Замовником акту виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт, які є підставою для розрахунків за фактично виконані роботи за цим Договором.

Проте, Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» була здійснена оплата за виконані й прийняті будівельні роботи без зауважень та заперечень, в добровільному порядку за Договором підряду №41 від 28.10.2014 року з прострочкою платежу, що підтверджується виписками по рахунку Позивача за період з 03.03.2015 р. по 07.09.2015 р.

При зверненні до суду з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17.05.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 05.12.2014 р. по 07.09.2015 р. у розмірі 7 312 грн. 00 коп. та інфляційні у розмірі 227 292 грн. 58 коп. При цьому, Суд звертає увагу, що Позивач не звертався до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, а тому Суд не приймає до уваги розрахунок Позивача, викладений у заяві від 09.06.2016 року.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за виконані роботи за Договором підряду №41 від 28.10.2014 року за загальний період прострочки з 05.12.2014 р. по 07.09.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача в частині визначення початку періоду прострочки Відповідача.

Так, за Актом приймання виконаних будівельних робіт №1 від 30.11.2014 р. на суму 341 213 грн. 82 коп. прострочка Відповідача почалась з 06.12.2014 р., а не з 05.12.2014 р., як помилково вважає Позивач. За Актом приймання виконаних будівельних робіт №2 від 31.12.2014 р. на суму 206 103 грн. 37 коп. прострочка Відповідача почалась з 15.01.2015 р., оскільки Позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1084-р від 12.11.2014 року вихідними днями є з 1 по 4 та з 7 по 11 січня 2015 року. За Актом приймання виконаних будівельних робіт №3 від 20.03.2015 р. на суму 10 456 грн. 40 коп. - з 28.03.2015 року.

Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 7 278 грн. 11 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 06.12.2014 року по 07.09.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 227 292 грн. 58 коп. підлягають частковому задоволенню у зв»язку з невірним розрахунком Позивача

Листом Верховного Суду України від 03.04.97 р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Суд зазначає, що інфляція є девальвацією грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, що збільшує суму основного боргу, який повинен існувати протягом місячного періоду прострочки виконання відповідачем його грошового зобов»язання, проте, Позивач при розрахунку інфляційних не врахував, що одночасно з інфляцією може мати місце і дефляція, тобто зменшення, яка також має бути врахована при розрахунку даної вимоги, наданої до суду, оскільки позивачем заявлені в позові вимоги про застосування до відповідача норм ст. 625 Цивільного кодексу України не за визначений окремий місяць прострочки в цілому, а за період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов»язання за певний період часу з моменту виникнення прострочки до моменту фактичної оплати. Крім того, як вбачається з розрахунку Позивача, ним нараховані інфляційні поденно у зв'язку із здійсненням Відповідачем часткової оплати за виконані роботи, що є неправильним, з огляду на те, що інфляційні за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов»язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов»язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов»язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції, що зроблено позивачем.

Таким чином, розрахунок інфляційних, наданий Позивачем є необґрунтованим, оскільки можна в даному випадку застосовувати цей вид виключної відповідальності до Відповідача тільки у випадку наявності його прострочки виконання грошового зобов»язання за період, коли офіційно державою визначено про наявність інфляції за місячний термін (28 днів також є такою прострочкою), а періоди прострочки, вказані позивачем, складають менше 15 днів в одному місяці зі зміною відповідно сум боргу протягом одного місяця, по закінченні якого сума боргу була погашена за конкретним актом по конкретній сумі грошового зобов»язання.

Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягають інфляційні лише у розмірі 182 209 грн. 41 коп. за загальний період прострочки з 06.12.2014 р. по 06.09.2015 р.

Також з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17.05.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив Суд стягнути з Відповідача пеню за загальний період прострочки з 27.03.2015 р. по 06.09.2015 р. у розмірі 2 801 грн. 74 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати робіт Підрядника, Замовник сплачує Підряднику пеню, яка обраховується від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої у період, за який сплачується пеня.

31.05.2016 року Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 15.04.2016 року (згідно з вхідним штампом канцелярії суду), а тому до вимог про стягнення пені за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 28.03.2015 року по 14.04.2015 року слід застосувати спеціальні строки позовної давності за заявою Відповідача, оскільки Позивачем невірно визначений період початку прострочки Відповідача (саме з 28.03.2015 р., а не з 27.03.2015 р. як зазначив Позивач)

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв»язку з невірним розрахунком Позивача в частині визначення початку прострочки Відповідача, а тому до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня лише в розмірі 2 475 грн. 16 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 15.04.2015 року по 06.09.2015 року.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 7 278 грн. 11 коп., інфляційні в розмірі 182 209 грн. 41 коп. та пеня у розмірі 2 475 грн. 16 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РК «Барбарис» (04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРХНІЙ ВАЛ, будинок 2, ЛІТЕРА А, Ідентифікаційний код юридичної особи 38669164) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй Гарант» (04074, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПЕТРА ДЕХТЯРЕНКА, будинок 12, Ідентифікаційний код юридичної особи 37095716) 3% річних у розмірі 7 278 (сім тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 11 (одинадцять) коп., інфляційні у розмірі 182 209 (сто вісімдесят дві тисячі двісті дев'ять) грн. 41 (сорок одна) коп., пеню у розмірі 2 475 (дві тисячі чотириста сімдесят п'ять) грн. 16 (шістнадцять) коп. та судовий збір у розмірі 2 879 (дві тисячі вісімсот сімдесят дев'ять) грн. 44 (сорок чотири) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17 червня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин