РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа № 910/8726/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Адміністрація) та комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - Підприємство) до товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" (далі - Товариство) про розірвання договору, виселення та стягнення 59 267,54 грн.,

за участі представників:

позивача 1: Бокати А.В., за довіреністю від 26 січня 2016 року № 282,

позивача 2: Острової В.В., за довіреністю від 4 січня 2016 року № 47-1,

відповідача: не з'явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2016 року Адміністрація та Підприємство звернулись до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що всупереч умов укладеного між комунальним підприємством «Фінансово-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної у місті Києві ради (правонаступником якого є позивач 2) та відповідачем договору оренди нерухомого майна № 1802 від 27 вересня 2010 року (далі - договір оренди) останній не в повному обсязі вніс орендні платежі, заборгувавши 54 412,67 грн. Оскільки вказану суму боргу не було погашено відповідачем в добровільному порядку, позивачі, посилаючись на статті 611, 651, 782 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 188, 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просили суд стягнути з Товариства вищезазначену суму боргу, а також 3 720,63 грн. пені, 560,38 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 573,86 грн., нарахованих за період з 26 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року в зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків. Адміністрація та Підприємство також просили розірвати спірний договір оренди, виселити відповідача з орендованого приміщення та зобов'язати Товариство передати об'єкт оренди балансоутримувачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 травня 2016 року порушено провадження в справі № 910/8726/16 та призначено її розгляд на 2 червня 2016 року.

2 червня 2016 року розгляд справи був відкладений на 30 червня 2016 року, про що судом було постановлено відповідну ухвалу.

Під час судового засідання 30 червня 2016 року представники позивачів просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові.

Відповідач у судові засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, витребуваних судом документів не надав, проте просив відкласти розгляд справи та продовжити строк вирішення даного спору на п'ятнадцять днів, у зв'язку з чим подав через канцелярію суду 30 червня 2016 року відповідне клопотання.

Статтею 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 13 травня 2016 року та про відкладення розгляду справи від 2 червня 2016 року надіслані відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено можливість відкладення розгляду справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів (частина 3 статті 69 ГПК України).

Беручи до уваги те, що позивачу надавалось достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору, подання письмових пояснень та додаткових документів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про продовження строку розгляду даного спору і відкладення розгляду справи та необхідність розгляду цієї справи відповідно до статті 75 ГПК України за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих позивачами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27 вересня 2010 року між комунальним підприємством «Фінансово-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної у місті Києві ради (далі - Орендодавець) та Товариством було укладено договір оренди.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного правочину Орендодавець на підставі рішення від 25 червня 2007 року № 129 та розпорядження від 1 червня 2010 року № 268-Р Дніпровської районної у м. Києві ради передав в оренду нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та окреме індивідуально визначене майно, а Товариство прийняло в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 28. Умовами пункту 1.2. договору оренди сторони погодили, що об'єкт оренди було передано для розміщення офісу площею 38,6 м2 та складу площею 106,8 м2.

Згідно з пунктом 2.1 укладеної угоди об'єктом оренди є: нерухоме майно (будівля, споруда) загальною площею 145,4 м2 в тому числі підвал - 106,8 м2 та 38,6 м2 - частина майна на першому поверсі. Також до складу об'єкта оренди входить устаткування, інвентар, інше майно (за наявності) згідно з переліком, що є невід'ємною частиною цього договору оренди (додаток № 1).

Рішенням Київської міської ради VIII сесії VI скликання від 22 вересня 2011 року № 34/6250 закріплено, що орендодавцями майна територіальної громади міста Києва уповноважені виступати районні в місті Києві державні адміністрації, щодо майна, яке передане їм в управління.

Згідно з розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 травня 2012 року № 236 комунальне підприємство «Фінансово-розрахунковий центр «Дніпровський» Дніпровської районної в місті Києві ради» припинено шляхом приєднання до комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва».

Відповідно до розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 6 серпня 2012 року № 340 балансоутримувачі майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, визначені правонаступниками прав та обов'язків комунального підприємства за договорами оренди нерухомого майна.

На підставі вищевказаних актів Адміністрація набула всіх права та обов'язків Орендодавця за спірним договором оренди.

9 квітня 2013 року між Адміністрацією, Підприємством, як балансоутримувачем, та Товариством було укладено додаткову угоду № 1802-пр, якою було внесені зміни до спірного правочину.

Відповідно до пункту 2.3. договору оренди (у редакції вказаної додаткової угоди) об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Адміністрації, закріплений на праві господарського відання за Підприємством.

За приписами пункту 4.1. договору оренди (у редакції додаткової угоди) за користування об'єктом оренди Товариство зобов'язалось сплачувати орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку і використання орендної плати, затвердженої рішенням Дніпровської районної в місті Києві ради від 27 березня 2008 року № 221, від 12 березня 2009 року № 338 та від 22 грудня 2009 року № 412.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики розрахунку та порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, відповідних цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України. Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначеному законодавством України, який сплачується Товариством разом з орендною платою (пункти 4.2. - 4.4. договору оренди).

Пунктами 4.5. та 4.6. укладеного правочину (у редакції додаткової угоди) закріплено, що орендна плата та заборгованість з орендної плати, що виникла за договором, має сплачуватись відповідачем на рахунок Підприємства не пізніше 25 числа поточного місяця. Товариство зобов'язалось своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Спірний договір оренди було укладено на два роки 364 дні та строк його дії було встановлено з 27 вересня 2010 року по 26 вересня 2013 року включно (пункт 8.1. договору оренди). Водночас, пунктом 8.3. вказаного правочину сторони передбачили, що після закінчення строку дії цього договору, відповідач зобов'язаний був звернутись до власника об'єкту оренди у разі відсутності заперечень з боку Адміністрації щодо продовження дії угоди на новий строк. Матеріали справи не містять будь яких заперечень позивачів щодо продовження строку дії спірного договору оренди.

В обґрунтування поданого позову представники позивачів пояснили, що в зв'язку із порушенням Товариством умов укладеного договору в останнього виникла заборгованість з орендних платежів, яка станом на травень 2016 року становить 54 412,67 грн. Також Адміністрацією 9 березня 2016 року було направлено відповідачу повідомлення про розірвання спірного правочину, в якому позивач 1 просив повернути орендоване приміщення Підприємству за актом приймання-передачі. Оскільки вказана претензія залишена Товариством без виконання, Адміністрація та Підприємство в межах даного позову, посилаючись на положення пункту 4.7. договору, просило достроково розірвати договір оренди, виселити відповідача з орендованого приміщення та зобов'язати Товариство передати об'єкт оренди балансоутримувачу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Орендар, який займає орендне приміщення і не здає його, має сплачувати орендну плату до моменту його фактичної здачі згідно умов договору оренди. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна".

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Враховуючи те, що сума основного боргу по орендній платі за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року, яка складає 54 412,67 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги позивачів про стягнення з Товариства вказаної суми, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення орендних платежів, позивач також просив суд стягнути з Товариства 3 720,63 грн. пені, нарахованої за період з 26 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.6. договору оренди передбачено, що у разі порушення строків внесення орендної плати, Товариство зобов'язалось сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалася орендна плата з урахуванням встановленого індексу інфляції за кожний день прострочення платежу.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та договору, позовна вимога про стягнення з Товариства 3 720,63 грн. пені за період з 26 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року підлягає задоволенню.

Крім того, позивач на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 560,38 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 573,86 грн., нарахованих за період з 26 грудня 2015 року по 25 квітня 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що заявлені позивачем до стягнення суми трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, Адміністрація та Підприємство просили суд розірвати договір оренди нерухомого майна № 1802 від 27 вересня 2010 року.

За частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Водночас частиною 2 вищезазначеної статті встановлено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Згідно з частиною 3 статті 188 ГК України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частина 4 статті 188 ГК України).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У пункті 4.7. договору оренди сторони погодили, що несплата Товариством орендної плати протягом двох і більше місяців є підставою для дострокового розірвання правочину Адміністрацією в односторонньому порядку.

Несвоєчасна сплата відповідачем орендної плати є істотним порушенням умов договору, оскільки внаслідок несплати вказаних платежів позивачі не отримали грошові кошти, на які розраховували при укладенні спірного договору.

Оскільки матеріалами справи підтверджується істотне порушення відповідачем умов договору, що полягає у невиконанні зобов'язань щодо погашення сум заборгованості за користування орендованим приміщенням з грудня 2015 року по квітень 2016 року, у зв'язку з чим позивачі значною мірою позбавляються того, на що вони розраховували при укладенні спірного договору, а також враховуючи те, що відповідач в установленому законом порядку не спростував встановлених обставин справи, суд на підставі вищезазначених норм чинного законодавства дійшов висновку про те, що позовна вимога в частині розірвання договору оренди від 27 вересня 2010 року підлягає задоволенню.

У позовній заяві позивачі, крім іншого, просили суд виселити Товариство з нежилого приміщення загальною площею 145,4 м2, розташованого в будинку № 28 по вулиці Березняківській в місті Києві, та зобов'язати відповідача повернути вказане приміщення Товариству.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 611 ЦК України розірвання договору є підставою для припинення зобов'язання.

За частиною 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Водночас, пунктом 4.7. договору оренди передбачено, що в разі дострокового розірвання правочину Товариство зобов'язалось повернути об'єкт оренди Підприємству протягом трьох днів з дня розірвання правочину.

Оскільки договір від 27 вересня 2010 року підлягає розірванню, суд на підставі вищезазначених вимог закону дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо виселення Товариства з орендованого приміщення та повернення об'єкта оренди Підприємству.

З системного аналізу вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Підприємства підлягають задоволенню в повному обсязі.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Суд дійшов висновку про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача 2, оскільки судовий збір за подання позовної заяви був сплачений саме Підприємством, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Росичі" (02098, місто Київ, Дніпровська набережна, будинок 7, ідентифікаційний код 21649265) на користь комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, місто Київ, вулиця Челябінська, будинок 9-Г, ідентифікаційний код 03366612) 54 412 (п'ятдесят чотири тисячі чотириста дванадцять) грн. 67 коп. основного боргу, 3 720 (три тисячі сімсот двадцять) грн. 63 коп. пені, 573 (п'ятсот сімдесят три) грн. 86 коп. трьох процентів річних, інфляційні втрати в розмірі 560 (п'ятсот шістдесят) грн. 38 коп., а також 5 512 (п'ять тисяч п'ятсот дванадцять) грн. 00 коп. судового збору.

Розірвати договір оренди нерухомого майна № 1802 від 27 вересня 2010 року, сторонами якого є Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва та товариство з обмеженою відповідальністю "Росичі".

Виселити товариство з обмеженою відповідальністю "Росичі" (02098, місто Київ, Дніпровська набережна, будинок 7, ідентифікаційний код 21649265) з нежилого приміщення загальною площею 145,4 м2, розташованого в будинку № 28 по вулиці Березняківській в місті Києві.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Росичі" (02098, місто Київ, Дніпровська набережна, будинок 7, ідентифікаційний код 21649265) передати нежиле приміщення загальною площею 145,4 м2, розташованого в будинку № 28 по вулиці Березняківській в місті Києві, комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, місто Київ, вулиця Челябінська, будинок 9-Г, ідентифікаційний код 03366612).

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 1 липня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко