ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016 року Справа № 904/527/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність №874/22 від 18.12.2015 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №б/н від 21.12.2015 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Етал-Профі" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2016 року у справі №904/527/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі Зміївської теплової електричної станції публічного акціонерного товариства "Центренерго", смт. Комсомольське Зміївського району Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Етал-Профі", м. Дніпропетровськ

про зобов'язання сплатити 41 683,62 грн. пені та 1 113,68 грн. штрафу за невиконання умов договору № 12/201 від 28.08.2015 року про закупівлю (поставку) товарів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2016 року у справі №904/527/16 (суддя Бондарєв Е.М. ) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Етал-профі" на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції пені 22 240,46 грн., штрафу 556,84 грн., витрати по сплаті судового збору 1 378,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано порушенням відповідачем умов договору про закупівлю (поставку) товарів № 12/201 від 28.08.2015 року в частині повної та своєчасної поставки продукції, порушення ним умов договору щодо якості продукції, правом позивача відповідно до п.9.2 та 9.3 договору на стягнення пені та штрафу за порушення постачальником зобовязання.

Враховуючи положення п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, п.п. 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", відсутність доказів щодо спричинення позивачу діями відповідача збитків, суд зменшив на 50 % належні до стягнення пеню та штраф.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, неналежну оцінку доказів.

Зазначає, що заявки позивача на поставку продукції ним отримані не були, продукція поставлена відповідно до кількості, вказаної у довіреностях на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Також апелянт звертає увагу на неправомірність розрахунку пені, оскільки вона нарахована поза межами строку дії договору.

Просить оскаржуване рішення господарського суду Дніпропетровської області скасувати, прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Центренерго" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Етал-профі" (постачальник) укладено договір про закупівлю (поставку) товарів № 12/201 (далі договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору (а.с.13-17).

Судом першої інстанції встановлено, що покупець згідно умов договору 07.09.2015 року подав постачальнику заявку на поставку продукції згідно переліку на суму 32 595,00 грн.(а.с.18). Вказану поставку відповідач мав виконати протягом 10 календарних днів з дати отримання заявки, як то передбачено п.5 додатку №1 до договору поставки.

Матеріали справи свідчать, що зобовязання за договором відповідач виконав неналежним чином. Згідно актів приймання передачі та видаткових накладних (а.с.19 23) поставлено позивачу продукції на суму 16 685,22 грн.

Таким чином, на суму 15 909,78 грн. продукція відповідачем не поставлена, про що апелянт і не заперечує. Також поставка обумовленого сторонами товару частково відбулась з простроченням.

Доводи скаржника про те, що на суму 15 909,78 грн. він не отримував заявку покупця, спростовується матеріалами справи, а саме доказами часткового виконання відповідачем заявки від 07.09.2015 року.

Посилання відповідача на те, що обєм необхідної для поставки продукції визначався ним згідно відомостей щодо кількості товару, які зазначені в довіреностях на отримання товарно-матеріальних цінностей, є безпідставними. Умови договору чітко визначають підстави поставки заявку покупця. Тому такі заперечення колегією суддів відхиляються.

Згідно п. 9.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

У разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань щодо поставки продукції з постачальника стягується пеня у розмірі 2 % вартості продукції, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення, а за прострочення понад двадцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості; відшкодовує всі понесені покупцем збитки, заподіяні затримкою виконання постачальником зобов'язань за цим договором, а у разі здійснення попередньої оплати постачальник, крім сплати зазначених штрафних санкцій, повертає покупцю кошти з урахуванням індексу інфляції і 3% річних (п.9.2 договору).

Судом встановлено, що позивачем за непоставлений своєчасно товар нараховано 7% штрафу у розмірі 1 113,68 грн. та пеню у розмірі 41 683,62 грн. за період з 31.10.2015 року по 09.03.2016 року.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Відповідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Посилання скаржника про безпідставність нарахування пені після закінчення строку дії договору відхиляються колегією суддів, оскільки згідно ч.7 ст.180 Господарського кодексу України закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Також поділяє колегія суддів висновок господарського суду про наявність підстав для зменшення нарахованих позивачем санкцій з огляду на положення

ст. 233 Господарського кодексу України, ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України). Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт належними та допустимими доказами не спростував висновки оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2016 року у справі №904/527/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 24.06.2016 року.