РІШЕННЯ

29 червня 2016 року Справа № 913/632/16

Провадження №5/913/632/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія», м. Лисичанськ Луганської області

про стягнення 1205408 грн. 95 коп.

Господарський суд Луганської області у складі судді Віннікова С.В.

Секретар судового засідання-помічник судді Гуленко К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача - ОСОБА_2, головний юрисконсульта, довіреність від 18.04.2014 № 14-88;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № 5 від 01.01.2016.

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 10.12.2013 № 060/14-ПР в сумі 1205408 грн. 95 коп., в тому числі: пені в сумі 34643 грн. 49 коп., інфляційних втрат в сумі 1165295 грн. 44 коп. та 3% річних в сумі 5470 грн. 02 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем договірних зобовязань в частині оплати за поставлений природний газ відповідно до договору купівлі-продажу.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву від 31.05.2016 б/н, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, представником відповідача надано клопотання про зменшення суми пені на 90%.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд встановив наступне

Між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець, позивач) і приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» (покупець, відповідач) 10.12.2013 укладено договір № 060/14-ПР на купівлю-продаж газу.

За умовами розділу 1 договору предметом договору є правовідносини, за якими продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ.

В пункті 3.4 договору передбачено, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа зобовязується повернути покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до п. 4.1 договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

За умовами п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

В пункті 6.3 договору сторони домовились, що в платіжних дорученнях покупець повинен обовязково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу, без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця як погашення заборгованості за газ поставлений в минулі періоди за цим договором, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Згідно із п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На виконання зобовязань за договором, позивач поставив протягом січня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с.21-27).

Відповідач протягом дії договору здійснював оплату спожитого газу не завжди з дотриманням умов, передбачених п. 6.1 договору.

Так, за квітень 2014 на час звернення до суду сума боргу відсутня, проте фактично сплата вартості газу в сумі 30665669 грн. 53 коп. сплачено частково вчасно до 15.05.2014, а із порушенням передбачених строків, а саме: 30.05.2 грн. 56 коп.

У звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

У відповідності з п. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір від 10.12.2013 № 060/14-ПР, що укладений сторонами у даній справі, за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 1 ст. 530 Цивільного кодексу України врегульовано, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу статей 610, 611 цього ж Кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Статтею 216 цього ж Кодексу передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд дійшов до висновку, що розрахунок пені позивачем здійснено відповідно до положень п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та умов договору.

Разом з тим, при розрахунку позивачем помилково в період прострочення зараховано дні погашення заборгованості.

Так, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суд України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Таким чином, кінцевою датою розрахунку по кожному з періодів прострочення при часткових оплатах по розрахунках є дата остаточної оплати боргу, а оскільки дата оплати не входить до періоду прострочення, то всі періоди нарахування з урахуванням часткових оплат корегуються на цей день

Тому, перевіривши розрахунок, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення пені в сумі 32478 грн. 27 коп. за період з 15.05.2014 по 29.05.2014 за зобовязаннями за квітень 2014 року в сумі 4159497 грн. 56 коп.

Відносно заявленого представником відповідача в судовому засіданні 29.06.2016 клопотання про зменшення розміру пені господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Приписами статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пп.3.17.4 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобовязання, причин неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на важкий фінансовий стан підприємства, на те, порушення зобовязань відбулось лише в квітні 2014 року менше ніж на місяць, а також на те, що підприємство відповідача знаходиться на території проведення АТО.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VIІ від 02.09.2014 моментом початку Антитерористичної операції є дата набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року №405/2014. Цей Указ набрав чинності 14.04.2014.

На виконання вказаного Закону Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 розпорядженням №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (надалі - Перелік).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи відповідач знаходиться в м. Лисичанськ Луганської області, яке включено до вказаного Переліку.

Станом на момент розгляду даної справи проведення антитерористичної операції триває.

Вказані обставини безпосередньо вплинули на ведення господарської діяльності ОСОБА_1 акціонерним товариством Лисичанська нафтова інвестиційна компанія.

Вирішуючи питання про зменшення суми пені, суд також враховує, що на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, які компенсують можливі витрати позивача, повязані з простроченням оплати поставленого товару відповідачем.

З огляду на викладене, а також те, що відсутність збитків, викликаних несвоєчасною оплатою відповідачем поставленого товару, позивачем не доведена та подібні вимоги останнім не заявлялися, що підтверджено представником у судовому засіданні, суд, керуючись приписами ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, вважає за доцільне та правомірне зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача до 15000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимога про стягнення 3% річних відповідає чинному законодавству і підлягає задоволенню в сумі 5128 грн. 15 коп. за період з 15.05.2014 по 29.05.2014 включно за зобовязаннями за квітень 2014 року в сумі 4159497 грн. 56 коп., оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних. У задоволенні решти вимог про стягнення 3% річних слід відмовити.

Що стосується вимог про стягнення інфляційних втрат за травень 2014 року, то суд з заявленою сумою погоджується частково, з урахуванням власного розрахунку.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, інфляційні втрати обраховувались ним виходячи із суми боргу, яка існувала на перший день прострочення, тобто 14 числа кожного місяця, незалежно від фактів оплати у цьому місяці. Ніякого обґрунтування щодо обрання такої методики визначення інфляційних втрат не надано.

В п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" вказано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В згаданій постанові не міститься вказівок про алгоритм визначення інфляційних втрат у разі погашення боргу частинами, проте є посилання, що у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації про порядок застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Верховний Суд України наголошує, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За змістом вищевказаного листа, умовно слід рахувати якщо борг утворився з 1 до 15 числа місяця, то слід нараховувати індекс інфляції за цей поточний місяць, а якщо борг виник з 16 по 31 число, то розрахунок інфляційних втрат починається з наступного місяця.

Враховуючи вищевикладену позицію вищих судових інстанцій, суд вважає, що інфляційні втрати повинні визначатись виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а в разі погашення боргу частинами, на суму боргу на кожний останній день місяця, в якому така сума зменшувалась, враховуючи календарну дату такого погашення.

Так, загальна сума інфляційних втрат, що підлягає задоволенню складає 158060 грн. 91 коп. за травень 2014 року за зобовязаннями за квітень 2014 року в сумі 4159497 грн. 56 коп.. У задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. З відповідача підлягають стягненню пеня в сумі 15000 грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 158060 грн. 91 коп. та 3% річних у сумі 5128 грн. 15 коп. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір слід покласти на відповідача в сумі 2935 грн. 01 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» про стягнення 1205408 грн. 95 коп. задовольни частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Лисичанська нафтова інвестиційна компанія, м. Лисичанськ Луганської області, вул. Свердлова, б.371, офіс 1-А, ідентифікаційний код 32292929, на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720, пеню в сумі 15000 грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 158060 грн. 91 коп., 3% річних у сумі 5128 грн. 15 коп., судовий збір в сумі 2935 грн. 01 коп., видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено і підписано 04.07.2016.

Суддя С.В.Вінніков

Надр. прим.

1 до справи

2 позивачу за адресою 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6

3 відповідачу за адресою 93113, м. Лисичанськ Луганської області, вул.. Свердлова, б. 371, к. 1А