ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2016р. Справа№ 914/1448/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення заборгованості

ціна позову: 25320,50 грн.

Представники:

позивача: ОСОБА_3 - представник (довіреність від 17.05.2016р. б/н);

відповідача: не з'явився

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Ціна позову 25320,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 01.06.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 14.06.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 14.06.2016р. та від 24.06.2016р., в тому числі у зв'язку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвал Господарського суду Львівської області по даній справі.

Представнику Позивача по явці оголошено права та обов'язки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 ГПК України. Крім того, в ухвалах суду по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обов'язки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, надав усні пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач явку особисто чи повноважного представника в судове засідання жодного разу не забезпечив, явка визнавалась обов'язковою, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання; вимог ухвал Господарського суду Львівської області, в тому числі щодо надання відзиву на позовну заяву, не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; у разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Ухвали суду по даній справі надсилались Відповідачу за вказаною Позивачем у позовній заяві адресою місцезнаходження Відповідача: 79059, АДРЕСА_1.

Окрім того, як встановлено судом та вбачається із Спеціального Витягу з ЄДРЮО та ФОП від 29.06.2016 року №22044145, станом на час розгляду справи Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: 79059, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1.

З даного приводу суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 №1556/5 (з подальшими змінами).

Конверти з ухвалами Господарського суду Львівської області по даній справі скеровані Відповідачу, підтвердженням чого є витяги з реєстрів вихідної кореспонденції суду, та конверт ухвалою про порушення провадження у справі повернувся із зазначенням у поштовій довідці причини повернення - за закінченням терміну зберігання.

Крім того суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Також суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З врахуванням вищенаведених доводів, в тому числі беручи числі копії реєстрів поштових відправлень суду та інші наявні в матеріалах справи докази щодо пересилання Відповідачеві ухвал суду по даній справі, суд зазначає про повне виконання судом вимог ч.1 ст.64 та ст.87 ГПК України, а відтак, - приходить до висновку, що Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань по даній справі.

При цьому суд зазначає, що Відповідач повторно не забезпечив явку представника в судове засідання та не повідомив суд про причини неявки.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобов'язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Щодо стягнення 25320,50 грн. боргу.

06.02.2013 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Позивач, Поклажодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Відповідач, Зберігач) укладено Договір відповідального зберігання майна №1/13 (надалі - Договір), за умовами якого Поклажодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання майно, що вказується у відповідних актах (приймання, повернення), які складаються і підписуються Сторонами на виконання умов Договору.

Пунктом 1.2. Договору Сторонами погоджено, що відповідальне зберігання за Договором є безоплатним.

Відповідно до п.п. 2.1.1 - 2.1.4 Договору Зберігач зобов'язаний прийняти від Поклажодавця майно за відповідним актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання; вживати всіх необхідних заходів для запобігання схоронності майна протягом всього строку зберігання; нести повну відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажодавця, переданого на відповідальне зберігання Зберігачеві, у відповідності із Договором та чинним в Україні законодавством з моменту одержання майна від Поклажодавця; за вимогою Поклажодавця повернути з відповідального зберігання майно в триденний строк за відповідним актом повернення майна з відповідального зберігання.

Пунктом 3.1. Сторонами встановлено зобов'язання Поклажодавця передавати Зберігачеві майно на відповідальне зберігання за відповідним актом приймання-передачі.

Згідно пункту 4.3. Договору у випадку втирати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, Зберігач повинен за свій рахунок повернути Поклажодавцеві аналогічне майно в належному стані або відшкодувати його вартість, визначену у відповідному акті.

Пунктом 6.1. Договору Сторонами встановлено, що Договір надирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за ним.

На виконання умов укладеного між Сторонами Договору Позивач актами приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 06.02.2013 року №ЛВ-ЛВ0001670, від 14.10.2013 року №ЛВ-ЛВ0017420, від 24.10.2013 року №ЛВ-ЛВ0018161, від 21.11.2013 року №ЛВ-ЛВ0019838, від 11.02.2014 року №ЛВ-ЛВ0001696, від 31.03.2014 року №ЛВ-ЛВ0004002, від 01.04.2014 року №ЛВ-ЛВ0004122, від 01.04.2014 року №ЛВ-ЛВ0004123, від 07.04.2014 року №ЛВ-ЛВ0004437, від 20.05.2014 року №ЛВ-ЛВ0006416, від 05.06.2014 року №ЛВ-ЛВ0007306, від 18.09.2014 року №ЛВ-ЛВ0011977, від 30.09.2014 року №ЛВ-ЛВ0012628, від 07.10.2014 року №ЛВ-ЛВ0012890, від 28.10.2014 року №ЛВ-ЛВ0013807 та від 20.11.2014 року №ЛВ-ЛВ0014805 передав, а Відповідач прийняв на відповідальне зберігання майно на суму 25233,57 грн. Вказані акти підписано повноважними представниками Сторін Договору.

При цьому суд зазначає, що в акті приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 11.02.2014 року №ЛВ-ЛВ0001696 на суму 1136,94грн. (а.с.15) зазначено про передачу Відповідачеві комплекту стенд h=195 см «Дніпро-М» + набір полок для стел. Відповідачем при підписанні зазначеного акту письмово виконано зауваження, що не було полок для стелажу. Як вбачається з акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 14.10.2013 року №ЛВ-ЛВ0017420 (а.с.12) та претензії Позивача (а.с.27), вартість стенд h=195 см «Дніпро-М» без набору полок для стелажа складає 1050грн. Відтак, при обрахунку загальної вартості переданого Відповідачеві згідно актів приймання-передачі майна на відповідальне зберігання судом взято до уваги, що за актом від 11.02.2014 року №ЛВ-ЛВ0001696 Відповідачеві передано майна на суму 1050грн., що на 86,94грн. менше ціни, зазначеної в акті (1136,94-1050).

18.06.2015 року Позивач звернувся до Відповідача листом вих. №8 із вимогою про повернення у триденний строк з моменту отримання листа переданого за Договором майна (належним чином завірена копія листа та доказів його скерування на адресу Відповідача в матеріалах справи). Вказаний лист повернуто Позивачу відділенням поштового зв'язку із відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Також, 17.05.2016 року Позивачем на адресу Відповідача надіслано Вимогу від 05.05.2016 року вих. №8 про повернення у триденний термін з моменту отримання вимоги переданого за Договором майна (належним чином завірена копія Вимоги та доказів її направлення на адресу Відповідача в матеріалах справи).

Окрім того, з метою досудового врегулювання спору, Позивач 12.05.2016 року звертався до Відповідача телеграмою із вимогою про повернення майна за Договором (належними чином завірена телеграма та докази її скерування в матеріалах справи). Однак, Відповідачем вказану телеграму не отримано.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 25320,50 грн. вартості неповерненого за Договором майна.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Приписами ч.ч. 1 та 2 статті 949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ч.1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Статтею 953 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі факту підписання актів приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, відсутності заперечень Відповідача як проти самого факту отримання майна, його невідповідності кількісним або якісним характеристикам, які визначено Сторонами у Договорі та актах, так і щодо факту існування у Відповідача зобов'язання з повернення майна за Договором; беручи до уваги вищенаведен доводи щодо передачі за актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання від 11.02.2014 року №ЛВ-ЛВ0001696 майна на суму 1050грн., суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 25320,50 грн. підлягають до задоволення в розмірі 25233,57 грн.; в решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

05.07.2016р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 06.07.2016р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1378,00 грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 11, 509, 525, 526, 527, 530, 549, 610, 625, 626, 627, 936, 950, 951, 953 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-прідприємця ОСОБА_2 (79059, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-прідприємця ОСОБА_1 (61093, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) 25233,57 грн. суми боргу за неповернене майно та 1373,27 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.