КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа№ 910/652/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тарасенко К.В.

Гончарова С.А.

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р.

у справі № 910/652/16 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства «Українська

охоронно-страхова компанія»

про стягнення 18 662, 98 грн.

В судовому засіданні 15.06.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення 18 662, 98 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на несвоєчасне виконанням відповідачем рішення Господарського суду м. Києва від 19.01.2015р. у справі № 910/25873/14, відповідно до якого з відповідача на користь позивача стягнуто 21 392, 38 грн. страхового відшкодування.

Вказане рішення набрало законної сили 06.02.2015р., однак відповідачем виконано лише 23.03.2015р., у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 6 785, 21 грн. пені, 10 965, 22 грн. інфляційних втрат та 912,55 грн. 3% річних, нарахованих за період з 20.10.2013р. по 22.03.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р. у справі №910/652/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 10 965, 22 грн. інфляційних втрат, 912, 55 грн. 3% річних та 877, 00 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки між відповідачем та ТДВ «СК «Аксор» відсутні договірні відносини, за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідач є боржником у деліктному зобов'язанні, а не у грошовому, у зв'язку з чим до нього не застосовуються положення ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" 01.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.05.2016р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.05.2016р., в зв'язку перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2016р. у відповідності до ст. 77 ГПК України відкладено розгляд справи на 15.06.2016р.

08.06.2016р. від представника позивача надійшла заява б/н від 06.06.2016р., в якій останній просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позову.

13.06.2016р. від представника позивача надійшло дві аналогічні за своїм змістом заяви, в яких останній просив не брати до уваги його заяву від 06.06.2016р., оскаржуване рішення залишити без змін, враховуючи постанову ВСУ від 01.06.2016р. у справі №6-927цс16, одночасно просив розглядати справу за відсутності представника позивача.

Представники сторін в судове засідання апеляційної інстанції 15.06.2016р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини неявки представника відповідача суду не відомі, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. у справі №910/25873/14, 21.02.2013р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування № 0514.002506, за умовами якого застраховано майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «Нісан», д.н. НОМЕР_1.

20.04.2013р. в м. Києві по вул. Сабурова, 17 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Деу Данос», д.н. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, якого під час удару з припаркованим автомобілем «Кіа Сід», д. н. НОМЕР_3, відкинуло на автомобіль «Ніссан», д. н. НОМЕР_4, що належить ОСОБА_5.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2013р. водія автомобіля «Деу Ланос», д.н. НОМЕР_2 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

ТДВ «Страхова компанія «Аксор», виконуючи свої зобов'язання за договором добровільного страхування №0514.002506 від 21.02.2013р., здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 22 964, 66 грн. власнику застрахованого транспортного засобу.

20.06.2014р. між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Аксор» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор переводить (уступає) належне йому право вимоги в порядку регресу до фізичних та юридичних осіб, що виникло у нього внаслідок виплати страхового відшкодування за договорами добровільного страхування, укладеними між первісним кредитором та страхувальниками, а новий кредитор набуває права вимоги та зобов'язується перерахувати первісному кредитору кошти за переведене (відступлене) право вимоги відповідно до договору.

Відповідно до реєстру №1 від 23.06.2014р., доданого до договору про відступлення права вимоги від 20.06.2014р., загальна сума страхового відшкодування, на яку переходить право вимоги в розмірі 22 964,66 грн., за договором добровільного страхування наземного транспорту № 2506 від 21.02.2013р., переходить до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент ДТП була застрахована ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» згідно Полісу №АЕ/1295772.

27.08.2013р. позивач звернувся до відповідача з претензією (вих. № 480) про виплату страхового відшкодування, долучивши до неї пакет документів, необхідний для прийняття відповідного рішення.

04.10.2013р. відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що направлено на адресу ТДВ «Страхова компанія «Аксор» лист №6504 від 04.10.2013р., отриманий адресатом 09.10.2013р.

Відповідно до п. 2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відтак, граничний строк прийняття відповідачем рішення та виплати страхового відшкодування настав 19.10.2013р., однак відповідач зазначену виплату на користь позивача не здійснив.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2015р. у справі №910/25873/14 позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 21 392, 38 грн. страхового відшкодування та 1 827, 00 судового збору.

06.02.2015р. вказане рішення набрало законної сили, а 09.02.2015р. на його виконання видано наказ № 910/25873/14.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що зазначена сума заборгованості відповідачем погашена лише 23.03.2015р. (виписка з банківського рахунку позивача за 23.03.2015р.).

Оскільки граничний строк прийняття відповідачем рішення та виплати страхового відшкодування настав 19.10.2013р., а страхове відшкодування виплачено відповідачем лише 23.03.2015р., позивач просить стягнути з відповідача 6 785,21 грн. пені, 10 965,22 грн. інфляційних втрат та 912,55 грн. 3% річних, нарахованих за період з 20.10.2013р. по 22.03.2015р.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статті 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до частини першої статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною третьою статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між винуватцем ДТП та відповідачем договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі № 6-927цс16.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, дійшов вірного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов'язанням, оскільки відповідно до приписів статті 16 Закону України «Про страхування» в разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату страхувальникові або іншій особі, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 625 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 1 статті 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора не є підставою припинення зобов'язання.

Відтак, зобов'язання відповідача з виплати страхового відшкодування припинене лише 23.03.2015р.

Згідно з положеннями ст. 229 ГК України, ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих з 20.10.2013р. по 22.03.2015р., погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 10 965, 22 грн. інфляційних втрат та 912,55 грн. 3% річних.

Доводи відповідача щодо неможливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму страхового відшкодування у зв'язку з виникненням таких правовідносин внаслідок заподіяння шкоди, вірно не прийняті місцевим господарським судом до уваги, оскільки обов'язок відповідача виплатити страхове відшкодування виник на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між відповідачем та винуватцем ДТП, а позивач є новим кредитором за вказаним договором, до якого, в межах виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування, перейшло право вимоги, яке власник пошкодженого автомобіля мав до відповідача, як особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду. При цьому факт заподіяння шкоди внаслідок ДТП є лише підставою для здійснення такої виплати (є страховим випадком).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 6 785, 21 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

В той же час, зазначена норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є суб'єктом такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.09.2012р. у справі № 3-41гс12.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Враховуючи, що положеннями чинного законодавства не передбачена можливість нарахування пені в межах спірних правовідносин, а сторонами не вчинялося жодних правочинів, спрямованих на визначення порядку забезпечення виконання зобов'язання з виплати страхового відшкодування, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення пені з відповідача.

При цьому, під час розгляду справи місцевим господарським судом, відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно приписів статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Таким чином, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог щодо стягнення пені не підлягає розгляду, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість нарахування пені в межах спірних правовідносин.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, висновки місцевого господарського суду відповідають встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 15.03.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р. у справі № 910/652/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016р. у справі №910/652/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/652/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді К.В. Тарасенко

С.А. Гончаров