РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016Справа №910/6478/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська видавничо-

промислова група"

до Національного банку України в особі Головного управління

Національного банку по м. Києву та Київській області

про визнання договору недійсним

Суддя: Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Кондратюк С.В. - за дов.

від відповідача: Бондаренко Н.О. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська видавничо-промислова група" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України в особі Головного управління Національного банку по м. Києву та Київській області про визнання недійсним Іпотечного договору від 18.03.10р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 156.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір підписаний від імені ТОВ "Українська видавничо - промислова група» - директором Малюком В.А., який діяв з перевищенням повноважень наданих статутом позивача, оскільки погодження спірного іпотечного договору від 18.03.2010 року, відповідно до ст.ст.41, 59 Закону України «Про господарські товариства» не було.

Ухвалою від 08.04.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.04.2016 р.

26.04.16р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові матеріали по справі.

26.04.16р. через відділ діловодства суду відповідачем подано додаткові матеріали та відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

Судове засідання 26.04.16р. не відбулося.

Ухвалою від 28.04.16р. розгляд справи призначено на 17.05.16р.

В судовому засіданні 17.05.16р. оголошено перерву до 31.05.16р.

31.05.16р. судове засідання не відбулося.

Наступне судове засідання призначено на 07.06.16р.

06.06.16р через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 07.06.16 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2009 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (надалі - банк), в якості позичальника, уклало з Національним банком України, в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву та Київській області (надалі - «Відповідач»), як позикодавцем, кредитний договір № 20/09/5 (надалі - «Кредитний договір»), з урахуванням змін, внесених Додатковим договором № 1 від 18 березня 2010 року, згідно до умов якого сторони погодили надання кредиту у сумі 700 000 000,00 грн. з терміном повернення 11 лютого 2015 року.

В якості одного із видів забезпечення кредитних зобов'язань банку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська видавничо-промислова група» (надалі - «Позивач») уклало 18 березня 2010 року з Відповідачем іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 156 (надалі - «Іпотечний договір»).

У відповідно до зазначеного Іпотечного договору, Позивач передав Відповідачу в іпотеку об'єкт нерухомого майна, а саме - штампувальний цех (адміністративно-виробнича будівля) (літ. Б), загальною площею 2 738,10 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Хорива, буд. 55 (надалі - «Предмет іпотеки»), оціночною та узгодженою у іпотечному договорі сторонами вартістю - 90 830 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір підписаний від імені ТОВ "Українська видавничо - промислова група» директором Малюком В.А., який діяв з перевищенням повноважень наданих статутом позивача, оскільки погодження спірного іпотечного договору від 18.03.2010 року, відповідно до розуміння ст.ст.41, 59 Закону України «Про господарські товариства», не було. В зв'язку з чим просить визнати недійсним Іпотечний договір № 718 від 18.03.2010р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотек переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» визначений перелік істотних умов, які повинні міститися в іпотечному договорі. Згідно ч.2 зазначеної статті, іпотечний договір може бут визнаний недійсним на підставі рішення суду у разі відсутності в такому договорі однієї вказаних істотних умов.

Іпотечний договір, укладений між Позивачем та Відповідачем, не суперечні Цивільному кодексу України, Закону України «Про іпотеку», містять всі істотні умові передбачені ст.18 Закону України «Про іпотеку», а саме: дані про іпотекодавця і іпотекодержателя, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок, умови його виконання, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та спрямований на настання реальних наслідків, а саме: на забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед Відповідачем за кредитним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільні прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчі документів та закону.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно , установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як зазначено в п.3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним: цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, і за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України) відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Тому сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб'єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності та, відповіді вчинення тих чи інших правочинів не тягне за собою визнання таких правочинів за їх участю недійсними.

Як передбачено п.15.10 Статуту Позивача та не заперечується самим Позивачем на підставі рішення Загальних зборів учасників Позивача від 16.02.2010 р., що оформлено протоколом №16/02-10, Позивачем погоджено виступити майновим поручителем позичальника передати в заставу Національному банку України нерухоме майно, надати повноваження на укладання договорів застави (іпотечних договорів) - директору Малюку Віктору Анатолійовичу.

Як вбачається зі змісту абзацу 3 вступної частини спірного іпотечного договору, сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону, володіють необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюють значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення укладають цей договір.

Таким чином, спірний іпотечний договір підписано зі сторони Позивача особою, яка була наділена, у встановленому законодавством порядку, повноваженнями на вчинення таких дій.

Крім того, слід зазначити, відповідно до довідки від 23.01.2014 р. №1-01/14 за підписом директора ТОВ «Українська видавничо -промислова група», який скріплено печаткою підприємства, директор позивача підтверджує, що рішення про передачу нерухомого майна в заставу Національному банку України, згідно іпотечного договору від 18.03.2010 р., реєстровий №156, прийнято належним органом управління ТОВ «Українська видавничо -промислова група», у відповідності з установчими документами і діючим законодавством України, копія якої наявна в матеріалах справи.

Оскільки протоколом загальних зборів №16/02-10 не встановлено вимог щодо ознайомлення підписантом договору учасників загальних зборів з істотними умовами іпотечного договору, будь-яким чином не обмежувались повноваження підписанта при укладенні та підписанні іпотечних договорів, посилання Позивача як на підставу недійсності правочину на те, що при наданні згоди Загальними зборами мали досліджувати істотні умови іпотечного договору є безпідставними.

Саме по собі не затвердження товариством договору іпотеки після його підписання, з огляду на те, що вказану угоду було укладено директором товариства без порушення наданих повноважень, не може бути підставою для визнання договору недійсним. Як зазначено в п.3.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Як зазначалось вище, іпотечний договір був укладений від імені Позивача особою з належним обсягом цивільної дієздатності.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 даного Кодексу визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, у відзиві на позов Відповідач письмово звернувся до суду з заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності , в зв'язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 08.07.16 р.

Суддя І.О. Домнічева