ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" червня 2016 р. Справа № 916/924/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України

до відповідача: Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ

про стягнення 1139428,11 грн.

Суддя Найфлейш В.Д.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-182 від 15.07.2014р.;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №13/24-2 від 11.01.2016р.

Суть спору: Позивач, Публічне акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ про стягнення 1139428,11 грн., з яких 74137,15 грн. 3% річних, 1065290,96 грн. інфляційних втрат за договором № 210/14-ПР(Р) купівлі-продажу природного газу від 28.02.2014р. за поставку газу протягом лютого 2014р., посилаючись на норми ст.ст. 526, 611, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.04.2016р. порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

04.05.2016р. до господарського суду Одеської області відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого останній визнає зобовязання щодо сплати 3% річних у розмірі 74137,15 грн. У відзиві відповідач посилається на постанову Пленуму ВГСУ „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 Інформаційний лист ВСУ від 03.04.1997р. №62-97 „Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ. Із вимогою щодо стягнення інфляційних втрат відповідач не погоджується та зазначає, що відповідно до контррозрахунку інфляційні витрати складають 1021904,61 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.06.2016р. строк розгляду справи продовжено на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України.

29.06.2016р. в судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд встановив наступне:

28.02.2014р. між ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (продавець та ПАТ „Одеська ТЕЦ (покупець) було укладено договір № 210/14-ПР(Р) купівлі-продажу природного газу (далі договір), згідно п. 1.1 якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією „Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Згідно п. 3.2. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві оформлюється актом приймання-передачі газу.

П. 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок продавця протягом 5 банківських днів з дати підписання цього договору.

Згідно п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

П. 11 договору передбачено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 28.02.2014р, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 28.02.2014р. № 210/14-ПР(Р) позивач протягом лютого 2014р. поставив відповідачу імпортований природний газ за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України для власних потреб на загальну суму 19827488,22 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу № б/н від 28.02.2014р.

Відповідач оплатив поставлений газ повністю в сумі 19827488,22 грн., а тому заборгованість за договором № 210/14-ПР(Р) відсутня.

Враховуючи прострочення строків оплати, передбачених п. 6.1. договору позивачем було нараховано відповідачу, 3% річних - 74137,15 грн., інфляційні втрати 1065290,96 грн.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого останній визнає зобовязання щодо сплати 3% річних у розмірі 74137,15 грн. У відзиві відповідач посилається на постанову Пленуму ВГСУ „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 Інформаційний лист ВСУ від 03.04.1997р. №62-97 „Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ. Із вимогою щодо стягнення інфляційних втрат відповідач не погоджується та зазначає, що відповідно до контррозрахунку інфляційні витрати складають 1021904,61 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в Господарському кодексі України (далі ГК України). Так, відповідно ст. 193 ГК України вказує на те, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Докази, надані позивачем на підтвердження викладених у позові обставин свідчать про те, що вказані обставини мали місце.

Перевіривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем 3% річних у розмірі 74137,15 грн., суд вважає його вірним, стягнення вищезазначеної суми заборгованості з відповідача обґрунтованим.

П. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17.12.2013 р. передбачено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розглянувши позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 1065290,96 грн., суд встановив її невідповідність економічним формулам, правилам застосування яких, зокрема, визначені листом ВСУ №62-97 від 03.04.1997р. „Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права, Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14, у звязку з чим судом самостійно було здійснено розрахунок індексу інфляції наступним чином:

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

акт приймання-передачі № б/н від 30.11.2014р.

періодВартість природного газу, грн.Фактична оплата, грн.Сума боргу, грн.Індекс інфляціїІнфляційні втрати, грн.
03.82,222000000,,221,0392204,61
04.2,,001,0396000,00
05.2,006150000,001,0233700,00
Всього 1021904,61 грн.

Господарський суд, перевіривши розрахунок позивача дійшов висновку про те, що позивач при здійсненні розрахунку віднімав суми фактичної оплати за період від суми боргу з урахуванням вже нарахованих інфляційних втрат, у зв'язку з чим позивачем помилково присумовувались суми інфляційних витрат за попередній місяць.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 30.03.2016р. по справі №916/3426/15.

Таким чином, за розрахунком суду сума інфляційних втрат становить 1021904,61 грн., тоді як згідно розрахунку позивача сума інфляційних втрат 1065290,96 грн.

Положеннями ст. 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, всебічно зясувавши обставини, на які сторона посилається, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, у звязку з чим з ПАТ „Одеська ТЕЦ на користь ПАТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України підлягає стягненню три відсотки річних у розмірі 74137,15 грн., індекс інфляції в розмірі 1021904,61 грн., а в решті позовних вимог суд відмовляє.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Одеська ТЕЦ (65003, м. Одеса, вул. Церковна, 29, ) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 74137 (сімдесят чотири тисячі сто тридцять сім) грн. 15 коп. три відсотки річних, 1021904 (один мільйон двадцять одна тисяча девятсот чотири) грн. 61 коп. інфляційні втрати., 16440 (шістнадцять тисяч чотириста сорок) грн. 62 коп. витрати по сплаті судового збору.

3.В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 85 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене у порядку, встановленому ст. 91 ГПК України.

Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 02 липня 2016 р.

Суддя В.Д. Найфлейш