ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 року Справа № 904/6511/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вечірка І.О. (доповідач)

суддів Кузнецова В.О., Науменка І.М.

секретар: Петровська А.В.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 16-05-2899 від 02.06.16;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 01/02 від 15.01.16.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лозуватського житлово-комунального підприємства на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року у справі № 904/6511/15

за позовом Державного промислового підприємства "Кривбаспром- водопостачання", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Лозуватського житлово-комунального підприємства, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 143 216,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року у справі № 904/6511/15 (суддя - Кармазіна Л.П.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Лозуватського житлово-комунального підприємства на користь Державного промислового підприємства "Кривбаспромводопостачання" заборгованість за спожиту воду в розмірі 87 628,32 грн., інфляційні втрати в розмірі 32 837,48 грн., пеню в розмірі 21 272,31 грн., 3 % річних в розмірі 1 478,59 грн. та судові витрати в розмірі 2 864,33 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року у даній справі в частині стягнення штрафних санкцій, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з Лозуватського житлово-комунального підприємства на користь Державного промислового підприємства "Кривбаспромводопостачання" основний борг в розмірі 87 628,32 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- штрафні санкції стягнуто більше ніж за 6 місяців (180 днів) від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, що суперечить вимогам частини 6 статті 232 ГК України;

- з відповідача стягнуто суму боргу з урахуванням пені та 3 % річних за 407 днів користування коштами позивача, замість 180 днів відповідно до закону;

- місцевий господарський суд не звернув увагу на той факт, що позивачем не було надано до суду докази, що відповідач користувався коштами позивача;

- з відповідача стягнуто суму втрат від інфляції за 393 дні замість 180 днів за законом;

- позивачем не було подано до суду дійсний та вірний розрахунок штрафних санкцій за 180 днів відповідно до закону.

Доповнення до апеляційної скарги мотивовані тим, що:

- відповідач не є споживачем в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів";

- копія документу про розрахунок відповідача з позивачем за питну воду на суму 543 917 грн. та копія документу про заборгованість населення с. Лозуватка, с. Мар'янівка підтверджують відсутність факту користування відповідачем коштами позивача;

- 25.05.2016 року позивачу сплачено відповідачем 350 000,00 грн. в якості погашення основного боргу за 2013-2014 роки.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.06.2016 року апеляційну скаргу на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року в частині стягнення штрафних санкцій прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 29.06.2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги. зазначив, що позивачем необґрунтовано нараховано, а судом стягнуто пеню, інфляційні втрати і річні, оскільки відповідач не користувався грошовими коштами позивача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

22.07.2015 року Державне промислове підприємство "Кривбаспромводопостачання" звернулось в господарський суд Дніпропетровської області із позовною заявою до Лозуватського житлово-комунального підприємства про стягнення 87 628,32 грн. основної заборгованості, 1 478,59 грн. 3 % річних, 32 837,48 грн. втрат від інфляції, 21 272,31 грн. пені (а. с. 3-23).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2015 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 11.08.2015 року (а. с. 1).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2015 року відкладено розгляд справи на 17.09.2015 року (а. с. 33-34).

В судовому засіданні 17.09.2015 року оголошувалась перерва до 22.09.2015 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту воду в розмірі 87 628,32 грн., інфляційні втрати в розмірі 32 837,48 грн., пеню в розмірі 21 272,31 грн., 3 % річних в розмірі 1 478,59 грн. та судові витрати в розмірі 2 864,33 грн. (а. с. 52-57).

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення від 22.09.2015 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Позовна заява мотивована таким:

12.12.2013 року між Державним промисловим підприємством "Кривбаспромводопостачання" (Виробник) та Лозуватським житлово-комунальним підприємством (Споживач) укладено Договір на централізоване питне водопостачання у 2014 році № 29 (надалі - Договір).

На виконання умов Договору в листопаді - грудні 2014 року позивачем було подано відповідачу 47 112 куб. м. технічної води на загальну суму 87 628,32 грн. Відповідач станом на 13.07.2015 року не виконав свої зобов'язання за Договором щодо оплати за надані послуги з постачання питної води. Внаслідок чого, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 87 628,32 грн.

Розглянувши позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 87 628,32 грн., місцевий господарський суд дійшов до висновку про її задоволення. Рішення господарського суду в частині стягнення на користь позивача суми основного боргу відповідачем не оскаржується.

В своїй апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду в частині стягнення штрафних санкцій. Із змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично відповідач не погоджується із стягненням на користь позивача сум пені, інфляційних втрат та річних.

Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 21 272,31 грн., 3 % річних в розмірі 1 478,59 грн. та інфляційних втрат в розмірі 32 837,48 грн. колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Відповідно до пункту 4.3 Договору від 12.12.2013 року розрахунки за послуги централізованого питного водопостачання проводяться Споживачем на протязі поточного місяця, в повному обсязі, але не пізніше 06 числа місяця, наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виробника.

Як вбачається із матеріалів справи, у встановлені договором строки відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

В пункті 7.1 Договору від 12.12.2013 року встановлено, що при несвоєчасній оплаті (порушенні пункту 4.3 Договору) за спожиту воду Споживач зобов'язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 7.2 Договору термін позовної давності щодо нарахування пені встановлено відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України. Нарахування пені здійснюється відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Розрахунок пені обґрунтовано простроченням оплати за спожиту воду за 182 дні (6 місяців) за період з 07.12.2014 року по 06.06.2015 року (за рахунком-фактурою № 002236) та за період з 07.01.2015 року по 07.07.2015 року (за рахунком-фактурою № 002366) на загальну суму 21 272,31 грн.

Перевіривши розрахунок позивача про стягнення пені, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 21 272,31 грн. за вказаний період є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з пунктом 7.3 Договору при порушенні зобов'язань щодо терміну проведення розрахунків, Споживач сплачує заборгованість з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних за користування чужими грошовими коштами відповідно до діючого законодавства.

Позивач з посиланням на частину 2 статті 625 Цивільного кодексу України просив також стягнути з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних.

У відповідності із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Перевіривши розрахунки позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, місцевий господарський суд дійшов до правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 1 478,59 грн. та інфляційних втрат за періоди з 07.12.2014 року по 13.07.2015 року, з 07.01.2015 року по 13.07.2015 року в розмірі 32 837,48 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі стосовно необхідності обмеження строку нарахування інфляційних втрат та 3 % річних 180 днями на підставі частини 6 статті 232 Господарського кодексу України колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати від боржника сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (сплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо посилання відповідача на не підтвердження позивачем факту користування чужими грошовими коштами слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та 3 % річних нараховуються за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Надані до апеляційного господарського суду відповідачем докази часткової оплати 25.05.2016 року заборгованості за спожиту питну воду за 2013-2014 роки не впливають на законність судового рішення в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 21 272,31 грн., 3 % річних в розмірі 1 478,59 грн., інфляційних втрат в розмірі 32 837,48 грн. має бути залишено без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лозуватського житлово-комунального підприємства залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року у справі № 904/6511/15 в частині стягнення штрафних санкцій залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.07.2016 року.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.М. Науменко