ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р.Справа № 915/2115/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Величко Т.А.,

ОСОБА_1

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: не зявився

Від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ Трейдінг Україна

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 22 вересня 2015р.

у справі № 915/2115/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ Трейдінг Україна

до Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс

про стягнення вартості неповернутого майна в сумі 39 037 297,50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю АДМ Трейдінг Україна звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс про витребування макухи соняшникової у кількості 10695,150 тон, яка була передана на зберігання відповідачеві на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013 року.

Позовні вимоги з посиланням на ст. ст. 321, 387, 391, 526, 949, 953, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 24, 32, 35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» обґрунтовувалися тим, що відповідач в порушення укладеного між сторонами договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р. та приписів чинного законодавства, незважаючи на неодноразові звернення та здійснення оплати за зберігання, не повертає позивачеві передану на зберігання макуху соняшникову загальною вагою 10695,150 тон, загальною вартістю 39 037 297,50 грн., чим порушує права позивача як власника цього майна.

У наступному позивач неодноразово подавав до господарського суду заяви про зміну предмета позову і останньою заявою від 18.02.2015 року (яка була прийнята судом до розгляду по суті) просив суд стягнути з відповідача на свою користь 39 037 297,50 грн. вартості макухи соняшникової, що була передана у кількості 10695,150 тон на зберігання відповідачеві на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013 року.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на те, що в порушення договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р., відповідно до якого позивачем на зберігання відповідачу було передано 10695,150 тон макухи соняшникової, загальною вартістю 39 037 297,50 грн., останній відмовляється повернути вказану макуху. Наголошуючи на тому, що у нього є підстави стверджувати про відсутність макухи відповідної якості у відповідній кількості в складських приміщеннях відповідача, з огляду на що повернення макухи позивачу шляхом її витребування у відповідача є неможливим, позивач на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України просив відшкодувати її вартість.

В процесі розгляду даної справи у поданих до суду письмових поясненнях позивач обґрунтовував предявлені вимоги посиланнями на положення норм ст. ст. 22, 936, 950, 951 ЦК України.

ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс не визнало позов посилаючись на те, що на момент звернення до суду з цим позовом позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його права відмовою від видачі на його вимогу переданого на зберігання товару, оскільки умови договору стосовно порядку повернення макухи соняшникової поклажодавцем належним чином дотримані не були. Також відповідач вказував те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами існували договірні відносини, що виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України, крім того, визначена позивачем ціна позову не обґрунтована і її розрахунок не наданий.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.09.2015 року (суддя Коваль С.М.) в задоволенні позову відмовлено з мотивів недоведеності позовних вимог.

Рішення мотивовано тим, що 27.05.2013 року між сторонами було укладено договір складського зберігання № 14, отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу предявлених вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведена наявність всіх умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 1212 ЦК України, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ТОВ АДМ Трейдінг Україна звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосування норм матеріального і порушенням норм процесуального права, а саме: ст. ст. 319, 321, 936, 950, 953, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 4-3, 38, 43 ГПК України. При цьому скаржник, зокрема, вказує те, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд послався на неможливість застосування до спірних відносин ст. 1212 ЦК України, але судом першої інстанції не було взято до уваги, що під час розгляду справи в обґрунтування позовних вимог позивач посилався і на інші норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, на норми ст. ст. 936, 950 ЦК України. Також суд не надав належної правової оцінки фактам безпідставного ухилення відповідача від відвантаження макухи соняшникової, що була прийнята на зберігання, та факту її відсутності на складах відповідача, що є підставою для стягнення з останнього збитків у розмірі вартості цього товару.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції відхилено заявлене представником позивача в судовому засіданні від 26.11.2015р. клопотання про витребування від Держсільгоспінспекції України декларацій про обсяги зберігання зерна, подані відповідачем щодо зернового складу за адресою: м. Миколаїв, пр-т Героїв Сталінграду, 117, за період з листопада 2014р. по теперішній час, а також висновку щодо перевірки зазначеного зернового складу для встановлення фактичної наявності продуктів переробки зерна, оскільки відповідно до ст. 38 ГПК України заявником не зазначено підстави, з яких випливає, що такі докази є у наявності у Держсільгоспінспекції України. Окрім того, з таким клопотанням позивач до суду першої інстанції не звертався.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 87, 98 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте 29.06.2016 року до Одеського апеляційного господарського суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізніший термін у звязку з тим, що 30.06.2016 року його викликано на допит детективом НАБ як представника потерпілого.

Вказане клопотання визнано судом необґрунтованим та відхилено з огляду на те, що чинний Господарський процесуальний кодекс України (ст. 28) не обмежує кількість представників сторони, які можуть прийняти участь у засіданні господарського суду. У даному випадку представництво інтересів позивача у господарському суді може здійснюватись як керівником підприємства, так і іншою особою в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 27.05.2013 року між ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс (зерновий склад) та Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4Топфер Інтернешенал (Україна) (поклажодавець), правонаступником якого згідно з статутом є ТОВ АДМ Трейдінг Україна, було укладено договір № 14 складського зберігання, згідно з розділом 1 якого поклажодавець передає макуху соняшникову, на основі ГОСТу 80-06-насипом (далі - продукція) по якості не більше обмежувальних показників якості діючої нормативної документації на відповідний вид продукції та показників, визначених у п.п. 2.1, 2.3, 2.4 даного договору, а зерновий склад приймає продукцію на оплатне відокремлене зберігання у складах, що відповідають умовам ГОСТу 80-96 та іншій діючій нормативній документації, забезпечує переоформлення та зобовязується повернути продукцію поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством. Поклажодавець передає продукцію на зберігання по фізичній вазі у кількості узгодженій сторонами: а саме макуха соняшникова у кількості 2000 тн. Кількість та якість продукції, що приймається на зберігання визначається зерновим складом та зазначається у акті приймання-передачі продукції (форма акту передбачена додатком № 1 до договору № 14). Продукція зберігається за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, 117.

Пунктами 3.4-3.6 договору визначено, що склад може зберігати продукцію до предявлення поклажодавцем вимоги про її повернення, але у будь-якому разі не пізніше терміну, визначеного п. 8.1 даного договору. Про намір забрати продукцію зі зберігання поклажодавець письмово повідомляє зерновий склад не пізніше ніж за один банківський день до моменту отримання продукції. Відвантаження продукції із зберігання проводиться відповідно до наказу про відпуск, на підставі письмової заяви поклажодавця, скріпленої підписом та печаткою поклажодавця, в його присутності або у присутності його уповноваженого представника, при умові надання першого оригіналу складського документу на зерно та довіреності на отримання ТМЦ. Сторони домовились, що особа, зазначена у довіреності на отримання ТМЦ, виданої поклажодавцем, має повноваження на отримання документів, які зерновий склад видає у відповідності до даного договору.

Відповідно до п.п. 4.1.3, 4.1.4 договору, зерновий склад не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання письмової вимоги поклажодавця зобовязаний провести відвантаження продукції в автомобільний транспорт, наданий поклажодавцем. Зерновий склад зобовязаний на першу вимогу поклажодавця відвантажити продукцію, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, з урахування технічних можливостей обладнання та норм відвантаження складу, попередивши склад в строк, обумовлений п. 3.5 договору.

Пунктом 8.1 договору визначено строк зберігання продукції до 30.09.2013р.

Додатковою угодою № 6 від 23.09.2014р. до даного договору сторони продовжили строк зберігання продукції до 30.09.2015р.

На виконання даного договору позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання 10 695,150 тн макухи соняшникової, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, наявними в справі, та не заперечується відповідачем.

Обґрунтовуючи предявлені вимоги позивач вказує те, що 14.11.2014 року він направив відповідачу заявку №14/11/14-4 про відвантаження на автомобільний транспорт, зокрема, 10695,150 тн макухи соняшникової врожаю 2014 року, що знаходиться на зберіганні на складах ТОВ Інтерагротранс, починаючи з 15.11.2014р. за довіреністю № 5096 від 14.11.2014р. через ОСОБА_5 Оплата послуг з відвантаження гарантувалася. Але, відповідач відмовився від завантаження макухи на надані позивачем транспортні засоби, на підтвердження чого позивач подав до матеріалів справи лист № 1410-1650 від 21.11.2014р. фірми SGS, в якому зазначено, що 20.11.2014р. о 17:00 термінал ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відмовився вантажити соняшник в автомашину НОМЕР_1, за вказівкою директора терміналу навантаження було відмінено. Машини виставлені за ворота терміналу. Представник відповідача ОСОБА_6 від підпису відмовився, що засвідчив своїм підписом менеджер позивача ОСОБА_7

В процесі розгляду господарським судом першої інстанції даної справи по суті позивач повідомив, що 19.12.2015 року у межах кримінального провадження №0006499 слідчим було складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис, згідно з якими два з чотирьох зерносховищ відповідача склади 4/А,Ж1 були порожніми, в інших двох складах 2/Л, 5/А1 знаходилась біомаса гранульована та макуха, іншої продукції під час огляду не виявлено.

Позивач зазначає, що з моменту настання терміну для повернення відповідачем макухи за договором, тобто з 19.11.2015 року згідно з заявкою, він не отримував жодних повідомлень від відповідача про готовність до відвантаження макухи, жодних запитів щодо надання автомобільного транспорту для такого відвантаження, будь-яких пояснень чи будь-яких інших листів, які б підтверджували готовність відповідача виконати свої зобовязання за договором.

Посилаючись на вказані обставини позивач 18.02.2015 року звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь вартість неповернутої продукції в сумі 39 037 297,50 грн., а саме макухи соняшникової, що була передана у кількості 10695,150 тн на зберігання відповідачеві на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013 року. На підтвердження вартості макухи, позивачем подано довідку ТОВ Центр Украгроконсалт № 15/15 від 28.01.2015 року, якою повідомляється, що середні ціни в період 08-10 грудня 2014р. на макуху соняшникову врожаю 2014 року складали 3500 3800 грн/МТ, на підставі якої позивачем і була визначена вартість переданої відповідачеві макухи в сумі 39037297,50 грн. Вказуючи, що у нього є підстави стверджувати про відсутність макухи відповідної якості у відповідній кількості в складських приміщеннях відповідача, з огляду на що повернення макухи шляхом її витребування у відповідача є неможливим, позивач на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України просив відшкодувати її вартість.

Відповідач заперечував проти предявлених вимог посилаючись на те, що позивач разом із заявкою від 14.11.2014р. №14/11/14-4 на відвантаження продукції не надав довіреність №5096 від 14.11.2014 на ОСОБА_5, на підставі якої можуть бути отримані товарно-матеріальні цінності із зберігання та не надав оригінали складських документів. Вказує, що компанія SGS, як господарюючий субєкт, не є стороною укладеного договору № 14, а його умовами не передбачено залучення 3-х осіб до виконання договору, тому лист №1410-1650 від 21.11.2014р. не є належним доказом відмови від завантаження автотранспорту. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не вказано, на підставі яких саме документів діяв нібито уповноважений представник відповідача ОСОБА_6 та менеджер позивача ОСОБА_8, повноваження якого на складання акту не підтверджено та в заявці №14/11/14-4 від 14.11.2014 ОСОБА_8 не зазначений як особа уповноважена на отримання товарно-матеріальних цінностей та не вказана його довіреність. Відповідач повідомляє, що в списках його працівників ОСОБА_6 відсутній та довіреність на представництво інтересів відповідача йому не надавалась.

Крім того відповідач зазначає, що протокол тимчасового доступу до речей та документів від 19.12.2014р., складений слідчим СВ Центрального РВ ММУ, не відображає увесь обсяг фактичної наявності товару, що знаходився на зберіганні під час огляду складських приміщень, оскільки у переліку приміщень, які були оглянуті слідчим відсутній ангар літ. Г та орендований склад площею 410,2 кв.м.

З усних пояснень представника відповідача в суді апеляційної інстанції випливає, що надана йому на зберігання позивачем за договором складського зберігання № 14 від 27.05.2013р. макуха є у наявності, однак він не повернув її позивачу у звязку з неправильним оформленням останнім документації та відсутністю повноважень у особи, яка звернулась за отриманням цієї продукції.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна за ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, на які в якості правового обґрунтування предявлених вимог позивач посилався у заяві про зміну предмета позову від 18.02.2015р., є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дозволяє дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою зберігання.

Доказів визнання недійсним або розірвання договору № 14 від 27.05.2013р. в матеріалах справи не міститься, а на момент звернення позивача до господарського суду з даним позовом та ухвалення судом рішення у справі строк дії даного договору ще не закінчився, тобто зазначений договір на час вирішення спору судом першої інстанції був чинним.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника про те, що оскільки він звернувся до відповідача з вимогою про повернення макухи, то у відповідача відпала правова підстава володіння зазначеною продукцією, а тому до цих відносин можливо застосовувати приписи ст. ст. 1212 і 1223 ЦК України, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вимогу позивача про повернення макухи не можна розцінювати як закінчення (припинення) дії договору, а відтак приписи вказаних правових норм не підлягають застосуванню за вимогами про повернення макухи або відшкодування її вартості.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України і як насідок положень ст. 1213 цього кодексу.

Слід зазначити, що наведеної правової позиції щодо неможливості застосування приписів ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України у разі наявності договірних відносин дотримується Верховний суд України у спорах повязаних із застосуванням вказаних правових норм, зокрема у постанові від 14.10.2014р. у справі №3-129гс14, і ця правова позиція є обовязковою для застосування всіма судами України.

Відповідно до приписів частини 1 статті 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Обовязковість рішень Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 ГПК України.

Стосовно посилання позивача у письмових поясненнях на положення норм ст. ст. 936, 950, 951 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в силу ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 953 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

За змістом ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Згідно з ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

З обставин, викладених у заяві про зміну предмета позову вбачається, що позивач посилається на наявність підстав стверджувати про відсутність макухи відповідної якості у відповідній кількості в складських приміщеннях відповідача, з огляду на що повернення макухи позивачу шляхом її витребування у відповідача є неможливим.

Тобто, якщо предметом позову є стягнення саме збитків завданих поклажодавцю, то виходячи з приписів ст. 951 ЦК України, відповідно до частини першої якої, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Таким чином, зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві товар, який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов'язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення (протиправність, збитки, причинний зв'язок) передбаченого ст. 614 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.06.2009 у справі № 3-2189к09.

Отже, для визначення юридичних підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданих збитків, суду необхідно зясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача збитків, наявність збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками, вину відповідача.

Наявність всіх вказаних умов є обовязковим для прийняття судом рішенням про відшкодування збитків. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяння збитків.

Вказані обставини підлягають доведенню належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 33 та 34 ГПК України. При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Виходячи з цього, позивач повинен був довести наявність збитків і неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний звязок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування.

Разом з тим, із змісту заяви ТОВ АДМ Трейдінг Україна та письмових пояснень не вбачається, що позивачем наводилися доводи щодо наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування збитків.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, обставини щодо втрати (нестачі) макухи соняшникової переданої відповідачеві на зберігання позивачем не доведено належними доказами, а звернення до господарського суду з даним позовом обґрунтовано лише тим, що відповідач відмовився від завантаження макухи на надані позивачем транспортні засоби, на підтвердження чого позивачем подано лист № 1410-1650 від 21.11.2014р. фірми SGS, в якому зазначено, що 20.11.2014р. о 17:00 термінал ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відмовився вантажити соняшник в автомашину НОМЕР_1, за вказівкою директора терміналу навантаження було відмінено та машини виставлені за ворота терміналу.

Водночас, із змісту заявки позивача від 14.11.2014р. № 14/11/2014 вбачається, що позивач звернувся до відповідача з проханням відвантажити на автотранспорт згідно договорів зберігання №№ 5, 6, 14, 15, 105 товар, що знаходиться на зберіганні на складах ТОВ АДМ Трейдінг Україна, а саме: соняшник у кількості 34 768,856 тн врожаю 2014 року, соняшник у кількості 6987,949 тн врожаю 2013 року, макуху соняшникову у кількості 10 695,150 тн врожаю 2014 року, біомасу гранульовану у кількості 2014,280 тн виробництва 2014 року, біомасу негранульовану у кількості 24009,098 тн виробництва 2014 року.

Проте, належних доказів на підтвердження відмови відповідача від завантаження на автотранспортні засоби саме макухи соняшникової визначеної кількості врожаю 2014 року, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Для перевірки доводів позивача щодо завдання йому збитків судом апеляційної інстанції було призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1) Чи підтверджується документально нестача товару макухи соняшникової, кількістю 10 695,150 метричних тон, що належав ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" та був переданий на зберігання ТОВ "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс" на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р., з урахуванням додаткових угод до нього № 1 від 01.08.2013р., № 2 від 05.08.2013р., № 3 від 01.10.2013р., № 4 від 15.07.2014р., № 5 від 01.08.2014р., № 6 від 23.09.2014р., і розміщений за адресою: 54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 117 станом на 15.11.2014р.? 2) Якою є документально підтверджена вартість нестачі товару макухи соняшникової, кількістю 10 695,150 метричних тон, що належав ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" та був переданий на зберігання ТОВ "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс" на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р., з урахуванням додаткових угод до нього № 1 від 01.08.2013р., № 2 від 05.08.2013р., № 3 від 01.10.2013р., № 4 від 15.07.2014р., № 5 від 01.08.2014р., № 6 від 23.09.2014р., і розміщений за адресою: 54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 117 станом на 15.11.2014р.?

Згідно з висновком № 827/828 судово - економічної експертизи від 29.04.2016р., проведеної Одеським науково дослідним інститутом судових експертиз, проведеним дослідженням по наданим матеріалам справи документально підтверджується надходження від ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" на зберігання до ТОВ "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс" на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р. з урахуванням додаткових угод до нього (від № 1 до № 6) за період з червня 2013р. по листопад 2014р. макухи соняшникової у кількості 35 519,90 тн, списання макухи соняшникової у кількості 24824,75 тн, залишок макухи соняшникової 10 695,150 тн.

По наданим матеріалам справи, в межах компетенції експерта економіста, не надається за можливе документально обґрунтувати нестачу товару макухи соняшникової станом на 15.11.2014р., яка належала ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" та була передана ТОВ "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс" по договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р. з урахуванням додаткових угод до нього, у звязку з ненаданням на дослідження регістрів та первинних документів бухгалтерського обліку за період з травня 2013 по листопад 2014р., акту звірки взаєморозрахунків станом на 15.11.2014р., матеріалів проведення інвентаризації станом на 15.11.2014р., складання яких передбачено вимогами Наказу Мінфіну України від 02.09.2014р. № 879 "Положення про інвентаризацію активів та зобовязань".

Проведеним дослідженням не надається за можливе документально обґрунтувати нестачу макухи соняшникової станом на 15.11.2014р., у кількості 10 695,150 тн, що належала ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" та була передана на зберігання до ТОВ "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс" на підставі договору складського зберігання № 14 від 27.05.2013р. з урахуванням додаткових угод до нього (від № 1 до № 6), а відповідно не надається за можливе документально обґрунтувати балансову вартість зазначеної нестачі товару - макухи соняшникової на зазначену дату.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності всіх елементів складу цивільного правопорушення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт наявності в діях відповідача таких складових як: протиправна поведінка особи, яка заподіяла збитки, наявність збитків та їх розмір, причинний звязок між протиправною поведінкою відповідача і збитками, а також в матеріалах справи не міститься доказів, які б підтверджували вину відповідача у завданні збитків, що унеможливлює притягнення останнього до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Враховуючи вищевикладене, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні і місцевий господарський суд прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення вартості неповернутого майна в сумі 39 037 297,50 грн.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи все вищевикладене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного рішення місцевого суду.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22 вересня 2015 року у справі № 915/2115/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ Трейдінг Україна без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_1