РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016Справа № 910/6111/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії

"Нафтогаз України"

про стягнення 1 423 040,17 грн.

Суддя Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Конопліцький І.В. - за довіреністю;

від відповідача: Онищенко І.П. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 1 423 040,17 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що

Ухвалою від 05.04.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19.04.2016 р.

19.04.16р. через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 19.04.2016 р. розгляд справи було відкладено на 10.05.2016 р.

Судове засідання 10.05.2016 р. не відбулося.

Наступне судове засідання було призначено на 24.05.2016 р.

Ухвалою від 24.05.16р. розгляд справи відкладено на 07.06.16р.

07.06.16р. через відділ діловодства суду відповідачем подано додаткові пояснення.

В судовому засіданні 07.0616р. оголошено перерву до 14.06.16р.

Судове засідання 14.06.2016 р. не відбулося.

Наступне судове засідання було призначено на 21.06.2016 р.

21.06.2016 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю; представник відповідача проти позову заперечила.

В судовому засіданні 21.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2009 р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 323-09/8 поставки природного газу бюджетним установам та організаціям, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачу протягом 2010 року природний газ в обсязі до 124052000 м3 згідно погодженого графіку, а останній - прийняти та оплатити його вартість за цінами, погодженими у розділі 4 цього договору.

Згідно умов п. 2.1 договору, постачальник передає покупцеві у I кварталі 2010 року до 65382000 м3 природного газу, у ІІ кварталі - до 10732000 м3, у ІІІ кварталі - до 2768000 м3, у ІV кварталі - до 45170000 м3.

Згідно п. 5.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться на підставі акту приймання-передачі газу до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк дії договору відповідно до умов п. 10.1 договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє в частині поставки газу з 1 січня до 31 грудня 2010 р., в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивач протягом січня-грудня 2010 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 78 510 649,33 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, які підписані та скріплені печатками сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/6416/13 від 20.10.2015, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016 та постановою Вищого Господарського суду України встановлено, що в порушення умов договору відповідач не оплатив отриманий від позивача природний газ, внаслідок чого утворилась заборгованість в загальній сумі 17 095 06,13 грн.

Зазначеним рішенням суду позов задоволено частково та стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 1709506,13 грн. боргу, 34190,12 грн. витрат по оплаті судового збору.

Спір виник внаслідок того, що за прострочення відповідачем з оплати боргу за газ в сумі 1 709 506,13 грн., позивачем донараховано 1 305 997,54 грн. інфляційних втрат та 117 042,63 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Спірні відносини виникли між сторонами як підприємствами паливно-енергетичного комплексу України, які врегульовані відповідними нормами чинного законодавства.

04.06.2011 набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» № 3319-VI від 12.05.2011.

Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз» та ДП «Енергоринок».

Згідно з пунктом 2.2 статті 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положеннями ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК «Газ України» перед НАК «Нафтогаз України», яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК «Газ України», заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення п. 2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст.1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на «підприємства, визначені у статті 1 цього Закону», означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури визначений у ст. 1 Закону зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 до 01.01.2011.

Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» втратив чинність 30.06.2012.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у 2009 році, після втрати Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» позбавляє відповідача права на списання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З позовної заяви вбачається, що позивач має намір після закінчення строку дії Закону, стягнути на свою користь інфляційні втрати та 3% річних.

Суд вважає, що позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК Українипорушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, у відзиві на позов Відповідач письмово звернувся до суду з заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності , в зв'язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.06.2016 р.

Суддя І.О. Домнічева