ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Справа № 910/27385/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.(доповідач),
суддівКоробенка Г.П., Полянського А.Г.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КСГ"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 19.04.16
у справі№910/27385/15 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "КСГ"
доКиївської міської ради
провизнання недійсним рішення
Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.06.16, ухваленою у складі колегії суддів: Добролюбова Т.В. - головуючий, Гоголь Т.Г., Бакуліна С.В., розгляд касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КСГ" призначено на 30.06.16. Розпорядженням в.о. керівника апарату Вищого господарського суду України від 29.06.16 №08.03-04/2367 у зв'язку з відпусткою суддів Гоголь Т.Г. і Бакуліної С.В. призначено автоматичну зміну складу суддів, за наслідками якої визначено склад колегії суддів: Добролюбова Т.В. - головуючий, Коробенко Г.П., Полянський А.Г.

У судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Кіроянц С.Г. - за дов. від 28.06.16;

Худенко Т.С. - за дов. від 11.01.16;

від відповідача: Рог О.В. - за дов. від 12.04.16.

У судовому засіданні 30.06.16 оголошено перерву до 05.07.16.

Товариством з обмеженою відповідальністю "КСГ" у жовтні 2015 року заявлений позов до Київської міської ради про визнання недійсним та скасування пункту 643 додатку до рішення Київської міської ради від 28.02.13 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 ПК України". Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про зміну розміру орендної плати суперечить умовам договору оренди земельної ділянки б/н від 18.09.02 та приписам чинного законодавства, зокрема статей 21, 23 Закону України "Про оренду землі", статті 188 Господарського кодексу України. При цьому позивач посилався на приписи статей 12, 80, 83, 96 Земельного кодексу України, статей 526, 627, 629, 651, 654 Цивільного кодексу України, статей 188, 284 Господарського кодексу України, статей 274, 288, 288.5.1 Податкового кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.16, ухваленим у складі колегії суддів: Головатюк Л.Д. - головуючий, Карабань Я.А., Демидов В.О., у задоволенні позову відмовлено. Суд визнав, що Київська міська рада приймаючи спірний пункт 643 додатку до рішення з метою приведення розміру річної орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства, зокрема статті 288 Податкового кодексу України, діяла у межах своєї компетенції. Суд керувався приписами статей 13, 15, 21, 30 Закону України "Про оренду землі", статей 14, 288 Податкового кодексу України, статей 26, 59, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування", статті 18 Закону України "Про оцінку земель", статей 12, 80, 83, 124 Земельного кодексу України, статей 632, 651, 652, 759, 762 Цивільного кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого - Чорногуза М.Г., суддів: Рудченка С.Г., Агрикової О.В., постановою від 19.04.16, перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КСГ" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Скаржник вважає, що суди не правильно застосували пункт 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", оскільки до спірних правовідносин, на думку скаржника, слід було застосувати пункти 24, 35 названої статті. Зауважує Товариство, що Київська міська рада не має повноважень вносити зміни до договору в односторонньому порядку в частині орендної плати. Крім того скаржник посилається на недотримання Радою порядку внесення змін до договору передбаченого як умовами самого правочину так і приписами частини 2 статті 188 Господарського кодексу України. Товариство вважає, що оскільки договір оренди укладений до набрання чинності Податковим кодексом України, внесення змін до спірного правочину задля відповідності його умов названому Кодексу суперечить статті 58 Конституції України. Відтак, на думку скаржника відсутні підстави для внесення змін до договору оренди за приписами статті 651 Цивільного кодексу України. Окрім того, скаржник звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду України викладену у справі 21-443а12. Також від скаржника надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги у яких останній підтримує викладене у касаційній скарзі. Зазначає скаржник, що судами порушено статті 632, 654 Цивільного кодексу України і статтю 124 Земельного кодексу України, оскільки зміна розміру орендної плати у договір вноситься саме шляхом укладання додаткової угоди. Окрім того, скаржником заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника, яке відхилено судом ураховуючи строки розгляду справи передбачені приписами Господарського процесуального кодексу України і те, що представники скаржника приймали участь у судовому засіданні 30.06.16, висловлювали доводи в підтримку своєї касаційної скарги та скерували судові додаткові письмові пояснення, при цьому явка представників сторін у судове засідання 05.07.16 обов'язковою судом не визнавалась.

Від Київської міської Ради відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., заслухавши пояснення представників скаржника, та заперечення на касаційну скаргу представника позивача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом приписів чинного законодавства, відзначає таке.

При розгляді даного спору по суті судами установлено, що між Київською міською радою - орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "КСГ" - орендарем, 19.09.02 укладений Договір оренди земельної ділянки, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 15.09.03 за №78-6-00111. Згідно з пунктом 1.1. Договору оренди орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 29.11.01 за №136/1570 передав, а орендар прийняв в оренду на 24 роки земельну ділянку, місце розташування якої у парку культури та відпочинку "Наталка" - житловий масив "Оболонь", у Оболонському районі міста Києва розміром 3,8460 га для будівництва, подальшої експлуатації та обслуговування гольф-центру. Відповідно до пунктів 2.1-2.3 Договору оренди, за оренду земельної ділянки орендар сплачує орендодавцеві орендну плату у грошовому розмірі незалежно від результатів своєї діяльності. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі півтора відсотка від грошової оцінки. Розмір орендної плати може змінюватись за згодою сторін - шляхом внесення змін до цього договору, за винятком випадку, передбаченого пунктом 5 цього правочину. Пропозиції про перегляд розміру орендної плати надсилаються не частіше, ніж один раз на квартал та розглядаються відповідно до законодавства. Відсутність відповіді на таку пропозицію не означає погодження з такою. Судами установлено і те, що Київською міською радою 28.02.13 прийнято рішення №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень ст. 288 Податкового кодексу України". Зазначеним рішенням, з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до приписів статті 30 Закону України "Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288 Податкового кодексу України, Київська міська рада вирішила внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно із додатком до цього рішення, встановивши річну орендну плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Також, названим рішенням зобов'язано орендарів земельних ділянок, зазначених у додатку до цього рішення, забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок. У додатку до рішення Київської міської ради від 28.02.13 №89/9146 наведено перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого статтею 288 Податкового кодексу України. Під порядковим номером 643 у вказаному переліку зазначена земельна ділянка, що є об'єктом оренди за спірним правочином, укладеним між позивачем та відповідачем.

За змістом статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини 1 статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі". Частиною 2 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років. Відповідно до статті 1 розділу ХІХ Прикінцевих і перехідних положень Податкового кодексу України цей Кодекс набив чинності з 01.01.11, а відповідно до статті 2 зазначеного розділу, визначено таким, що втратив чинність Закон України "Про плату за землю". Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України" №2756-VI від 02.12.10, який набрав чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, до частини 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" внесені зміни, відповідно яких розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, окрім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Відповідно до підпунктів 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно з пунктами 288.1, 288.3 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто прийняття Київською міською радою рішення від 28.02.13 №89/9146) визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Відповідно до пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Відповідно до пункту 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу. Водночас, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) унормовує, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів-чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Аналіз наведених правових норм вказує, що хоча розмір орендної плати й зазначається у договорі оренди, однак, є нормативно врегульованою величиною із визначенням мінімальної та максимальної меж. Таким чином, річна сума орендної плати за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, не може бути меншою за 3 відсотки. За правилами пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі. Таким чином, договором оренди землі мають визначатись форма, умови внесення орендної плати, при цьому строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності повинні встановлюватись відповідно до Податкового кодексу України. Відтак відмовляючи у позові суди вірно виходили з того, що у зв'язку зі зміною ставки орендної плати із набранням законної сили Податковим кодексом України розмір орендної плати не може бути меншим 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до мінімальних обмежень, визначених у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, що, у свою чергу, є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору оренди. Даної правової позиції дотримується Верховний Суд України зокрема у постанові від 20.11.12 зі справи № 3-53гс12.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключно компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Стаття 144 Конституції України унормовує, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до положень частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами. Отже, акт органу місцевого самоврядування може бути визнаний судом недійсним з підстав невідповідності закону, перевищенням повноважень або через порушенням ним прав та законних інтересів інших суб'єктів відповідних правовідносин. Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України унормовано, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Аналогічна за змістом норма міститься в статті 16 Закону України "Про оренду землі". Відтак, правовою підставою укладення таких договорів, в силу положень статті 124 Земельного кодексу України, є відповідне рішення Київської міської ради. Відповідно до статей 12, 80, 83 Земельного кодексу України, статті 21 Закону України "Про оренду землі" ініціативою вносити зміни в договори оренди землі наділена одна зі сторін цих договорів, якою у справі, що розглядається, є зокрема міська рада - орган місцевого самоврядування, через яку відповідною територіальною громадою реалізовано право власності на передані в оренду земельні ділянки, що знаходяться у комунальній власності. При цьому, розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, окрім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Статтею 654 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Відтак суди обох інстанцій правомірно виходили з того, що оскільки спірний Договір оренди земельної ділянки було укладено на підставі рішення Київської міської ради, отже зміна розміру орендної плати також відбувається на підставі рішення ради. Таке рішення передує внесенню змін до договору оренди.

Стаття 6 Цивільного кодексу України унормовує, що сторони у договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо зазначено про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статей 759, 762 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості укладання та виконання договору найму (оренди), і договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Орендна плата за землю визначена у частині 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. За приписами статей 651, 652 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зокрема, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. При цьому, судами установлено, що відповідно до пункту 5 Договору оренди - орендодавець має право в односторонньому порядку - шляхом надсилання орендареві повідомлення через податкові органи або через інший уповноважений орган, збільшити розмір орендної плати у випадку коли внаслідок змін у законодавстві орендна плата стане меншою від розміру земельного податку. Оскільки відповідно до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, внесення змін до договору оренди землі у разі зміни ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів уповноваженим органом повинно здійснюватися з дотриманням порядку, визначеного вказаною нормою зазначеного Кодексу. У разі не досягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі", розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, окрім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Статтею 632 Цивільного кодексу України унормовано застосування у встановлених законом випадках цін (тарифів, ставок тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відтак нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати. Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 07.10.15 зі справи №922/3871/14/3-481гс15. Відтак судова колегія Вищого господарського суду України визнає висновок обох попередніх інстанцій про відмову у позові законним, оскільки ухвалюючи оскаржувані судові акти суди обох інстанцій вірно застосували норми законодавства, що регулює спірні правовідносини і установили, що спірне рішення Ради не порушує інтереси позивача, оскільки прийняте на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених Земельним кодексом України та Законом України "Про місцеве самоврядування" на виконання положень Податкового кодексу України, якими передбачено, що розмір орендної плати не може бути меншим 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Посилання касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення і постанови у справі. Доводи касаційної скарги про те, що у позивача відсутні підстави для одностороннього збільшення розміру орендної плати згідно умов договору оренди, а положення податкового кодексу не можуть бути застосовані до договорів, які діяли до набрання ним законної сили були оцінені апеляційним судом і мотивовано відхилені ним з огляду на таке. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України викладеної у рішенні від 09.02.99 № 1-рп/99 дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. При цьому положеннями частини 1 статті 58 Конституції унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.06.11 у справі № 3-57гс11. Окрім того, відповідно до статті 5 Прикінцевих положень Податкового кодексу України у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення Ради, на органи місцевого самоврядування покладено обов'язок забезпечити у місячний термін з дня набрання чинності цим Кодексом прийняття рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів. Отже оскільки станом на момент прийняття Київською міською радою рішення від 28.02.13 №89/9146 набрав чинності Податковий кодекс, а Закон України "Про плату за землю" втратив чинність з 01.01.11, Київська міська рада приймаючи вказане рішення з метою приведення розміру річної орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства зокрема статті 288 Податкового кодексу України, діяла законно та у межах своєї компетенції. Твердження скаржника про те, що судам слід було застосувати пункти 24, 35 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" до спірних правовідносин також не може бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки пункт 34 названої статті надає Радам повноваження щодо вирішення питань регулювання земельних відносин, що має загальних характер, тоді як пункти 24 і 35 стосуються компетенції Рад щодо більш вузького кола повноважень, зокрема, встановлення місцевих податків та зборів, ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України. Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. З аналізу приписів статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України убачається, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, зокрема, наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень, діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності. У спірному випадку рішенням Ради зобов'язано орендаря, як сторону договірних відносин оплатного користування земельною ділянкою внести зміни до договору оренди задля приведення його умов у відповідність приписам діючого законодавства в частині визначення орендної плати, відтак судами вірно застосовано норми матеріального права. Посилання скаржника на порушення судами статей 632, 651, 654 Цивільного кодексу України і частини 2 статті 188 Господарського кодексу України спростовуються установленими судами обставинами щодо законності ініціювання Радою приведення орендної плати у відповідність приписам статті 288 Податкового кодексу України шляхом прийняття відповідного рішення. Прийняття Радою відповідного рішення завжди передує внесенню змін до правочину. Доводи щодо внесення змін до договору можуть бути предметом іншого спору тому не розглядаються судом. Посилання скаржника на правову позицію викладену Верховним Судом України у справі 21-443а12 визнаються судом неспроможними, оскільки предметом у названі справі були правовідносин щодо скасування податкового повідомлення-рішення державної податкової інспекції та стосувались інших обставин спору. Відтак доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно установили всі обставини спору, судом не виявлено порушення норм матеріального чи процесуального права, то правові підстави для скасування постанови у справі і задоволення касаційної скарги відсутні. Витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.04.16 у справі №910/27385/15 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КСГ" залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т.Добролюбова

Судді Г.Коробенко

А.Полянський