КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Справа№ 911/398/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Гончаров А.М.

від відповідача - Федонюк М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2016 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ДАТАГРУП"

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором про закупівлю послуг.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.04.2016 по справі № 911/398/16 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи апеляційну скаргу було передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя- Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.06.2016.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні 16.06.2016 по справі було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 30.06.2016.

Представник позивача та представник відповідача в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

30.04.2014 між Приватним акціонерним товариством "ДАТАГРУП" (оператор) та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (замовник) був укладений договір про закупівлю послуг "Послуги щодо передавання даних мережами проводового зв'язку (телекомунікаційні послуги на об'єктах Державного підприємства обслуговування повітряного руху України)" № 7.1-318/2014.

Відповідно до умов договору Оператор зобов'язався надавати Замовнику послуги щодо передавання даних мережами проводового зв'язку (телекомунікаційні послуги на об'єктах Державного підприємства обслуговування повітряного руху України), визначені технічними завданнями та відповідними додатками та додатковими угодами до договору, вартість яких визначається відповідними додатками до договору (замовлення на послуги), а замовник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати Оператору належні за договором платежі.

Відповідно до п. 3.1., загальна ціна договору разом з ПДВ складає 344003680,88 грн.

Додатковою угодою № 1 від 30.05.2014 було внесено зміни до даного пункту та встановлено, що загальна ціна договору разом з ПДВ складає 336491348,68 грн.

Зважаючи на те, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України несплачено щомісячні платежи за вересень-жовтень 2015 року, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій.

Відповідач, не погоджуючись із постановленим рішенням судом першої інстанції та заперечуючи проти заявлених вимог в суді апеляційної інстанції, мотивує це тим, що у них відсутня заборгованість за вказані позивачем місяці, оскільки за цей період позивачем не надавались послуги, визначені умовами договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Замовник здійснює оплату вартості послуг щомісячно кожного поточного місяця відповідно до технічного завдання за фактично надані послуги у розмірі, встановленим у відповідному Додатку (Замовлені на послуги) до Договору за кожним об'єктом не пізніше 20-ти робочих днів з дати отримання від оператора рахунку-фактури, оформленого належним чином після підписання обома сторонами акту приймання - передачі наданих послуг (п. 4.4. Договору).

Відповідно до п. 4.5. договору, Замовник щомісячно сплачує за фактично надані послуги за кожним замовленням відповідно до технічного завдання наступним чином:

Щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентна плата), передбачений відповідним замовленням на послуги, Замовник оплачує за попередній календарний місяць на підставі рахунку-фактури на послуги та Акту приймання-передачі наданих послуг (п.п. 4.5.1. Договору).

Замовник зобов'язаний оплатити за фактично надані послуги не пізніше 30 (тридцятого) числа поточного місяця (п.п. 4.5.2. Договору).

Листом від 31.07.2015 за № 1.15-310 відповідач просив призупинити надання послуг за об'єктами згідно переліку.

Листом від 17.08.2015 № 26707/а позивач погодився призупинити надання послуг з 01.09.2015 та повідомив, що нарахування щомісячного платежу (абонентної плати) за послуги на призупинені об'єкти буде здійснюватись відповідно до умов договору.

Супровідними листами від 01.12.2015 № 277780, від 02.12.2015 № 27804 та від 04.01.2016 № 27804 позивачем були виставлені та направлені рахунки на оплату послуг та акти приймання-передачі наданих послуг за вересень-грудень 2015 року.

Втім, за словами позивача, відповідач відмовився від підписання даних актів та не оплатив виставлені рахунки.

Зі свого боку, відповідач свою відмову від підписання актів мотивує тим, що оскільки листом від 17.08.2015 № 26707/а позивач погодив призупинення надання послуг по відповідних об'єктах з 01.09.2015, відповідач вважає, що кінцевою датою фактично наданих послуг є 31.08.2015, а виставлені рахунки за надання послуг за період з вересня 2015 року по грудень 2015 року по призупинених об'єктах не підлягають оплаті, у зв'язку з тим, що умовами договору передбачено оплату лише фактично наданих послуг.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно до п. 1.3. договору, технічні параметри послуг на кожний об'єкт, перелік обладнання, яке встановлюється для забезпечення надання послуг, вартість послуг, які надаються Замовнику, зазначаються у Додатках (Замовленнях) до договору і складаються за кожним об'єктом замовника окремо.

Відповідно до п. 10.2 договору, замовлення на послуги набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками обох сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом строку, в ньому встановленому.

Згідно із наявних в матеріалах справи замовлень на послуги відповідача позивачу, які підписувались 12.03.2015 та 02.06.2015, вбачається, що п. 1.2 зазначено строк дії замовлень 100 місяців з моменту підписання сторонами замовлення.

В той же час, в свої запереченнях відповідач посилався на п. 4.5.3. договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку призупинення/припинення дії окремого замовлення на послуги у зв'язку із відсутністю господарської необхідності у користуванні такими послугами, вартість послуг оплачується замовником до кінцевої дати надання послуг включно, а так само не звільняє Замовника від обов'язку погасити іншу заборгованість за договором, у разі наявності такої, мотивуючи що відповідно до вказаного та з урахуванням п. 4.5 договору оплата здійснюється замовником за фактично надані послуги.

Проте, вказане спростовується наступним.

Пунктом 4.5.1. договору сторони передбачили оплату саме абонентної плати, яка відповідно до положень Закону України "Про телекомунікації", є фіксованим платежем, який може встановлювати оператор телекомунікацій для абонента за доступ на постійній основі до своєї телекомунікаційної мережі незалежно від факту отримання послуг.

Крім того, згідно із розділом 2 замовлень на послуг ним визначено вартість платежу як щомісячний фіксований платіж (щомісячна абонентна плата) за послуги щодо передавання даних мережами проводового з`язку.

Отже, проаналізувавши умови договору та замовлення на отримання послуг, які є невід'ємними частинами договору, колегією суддів встановлено, що кінцевою датою надання послуг варто вважати саме дати встановлені в замовленнях, а не, як помилково вважає відповідач, дату призупинення надання послуг - 31.08.2015.

Таким чином, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що незалежно від факту отримання послуг, відповідач має сплачувати передбачену договором та замовленнями абонентну плату за весь час дії відповідного замовлення, в тому числі і в період призупинення надання послуг, з урахуванням того, що вказаними документами передбачено сплату щомісячного фіксованого платежу у конкретно визначеній сумі.

Твердження апелянта стосовно того, що п. 4.5.3 визначено сплату вартості послуг до кінцевої дати надання послуг, тобто на думку відповідача саме 31.08.2015, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки у вказаному пункті зазначено саме про кінцеву дату надання послуг взагалі, а не про кінцеву дату фактично наданих послуг, тобто вказаним пунктом сторони саме визначили механізм сплати коштів до кінця строку дії замовлення, враховуючи випадки припинення/призупинення дії окремого замовлення на послуги.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на те, що відповідач не надав судам обох інстанції доказів сплати заборгованості в поному обсязі чи частково, а також не наджава доказів існування заборгованості в меншому розмірі, ніж зазначено позивачем, доводів позивача не спростував, вимога останнього про стягнення з відповідача 2350617,12 грн. заборгованості обґрунтовано було задоволено до стягнення місцевим судом.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати, 3% річних та пеню за несвоєчасне внесення плати за вказаний період.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.2. Договору, у випадку порушення Замовником строків оплати платежів передбачених ст. 4 Договору, Замовник сплачує на користь Оператора пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Позивачем заявлено до стягнення пеня за період вересень-жовтень 2015 року в розмірі 43262, 71 грн.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку, наданого позивачем та здійсненого судом першої інстанції, знайшла їх обґрунтованими, арифметично вірними, а тому вмотивовано задоволеними до стягнення саме в розмірі 43262,71 грн.

Щодо розміру 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції, погоджується із розрахунком місцевого суду, знаходить його обґрунтованим та арифметично вірним, а отже задоволена до стягнення сума 3% річних в розмірі 5892,64 грн. та інфляційних втрат в сумі - 20062,52 грн. грн. є обґрунтованою та правомірною.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі спростовуються всім вище зазначеним, та письмовими доказами, копії, яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "ДАТАГРУП", а тому апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 15.04.2016 у справі № 911/398/16- без змін.

Матеріали справи № 911/398/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко