КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа№ 911/612/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 08.06.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства Фірма "Каменяр" на рішення господарського суду Київської області від 16.03.2016 року

у справі № 911/612/16 (суддя Колесник Р.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Союз"

до приватного підприємства Фірма "Каменяр"

про стягнення 275 032,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 16.03.2016 року по справі № 911/612/16 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Союз" до приватного підприємства Фірма "Каменяр" про стягнення 275 032,71 грн. - задоволено повністю.

Стягнуто з приватного підприємства Фірма "Каменяр" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Союз" 200 000,00 грн. основного боргу, 64 251,91 грн. пені, 4 380,80 грн. 3% річних, 6 400,00 інфляційних втрат та 4 125,48 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.03.2016 року відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області 16.03.2016 року по справі № 911/612/16 змінити в частині стягнення пені та 3% річних. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засіданнях 23.05.2016 року та 08.06.2016 року представник приватного підприємства Фірма "Каменяр" надав суду свої пояснення по справі в яких, апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі на підставі доводів зазначених у ній. Представник скаржника просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення пені та 3% річних. Представник зазначив, що позивачем не вірно було зроблено розрахунок пені та 3% річних оскільки при розрахунку, позивач враховував дні сплати платежів, що є не правильним. Місцевий господарський суд зазначене не перевірив та прийняв помилкове рішення. Крім того, скаржник вказує на те, що позивачем було збільшено позовні вимоги про що, позивач не знав, оскільки отримав копію відповідної заяви після оголошення рішення у даній справі. Тобто, відповідач не міг подати відзив на вказану позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог, що на думку представника відповідача призвело до прийняття неправильного рішення у даній справі.

Представники товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Союз" у судових засіданнях 23.05.2016 року та 08.06.2016 року також надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги, оскільки, вважають апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представники просили суд апеляційної інстанції відмовити скаржнику у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому, представники позивача зазначили, що збільшення позовних вимог це право позивача, що передбачене процесуальним законодавством та заява про збільшення позовних вимог була завчасно подана до суду тобто до прийняття рішення у справі та направлена відповідачу.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи та докази, подані до апеляційної інстанції, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення господарського суду Київської області від 06.03.2016 року у справі № 911/612/16 скасуванню з прийняттям нового рішення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 02.04.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "МГК СОЮЗ" (позикодавець) та приватним підприємством фірма "Каменяр" (позичальник) було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №51, за умовами якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору поворотна фінансова допомога надається позичальнику в національній валюті України в межах суми 1 500 000,00 гривень без ПДВ. Поворотна фінансова допомога надається позикодавцем однією сумою або частинами. Термін надання не повинен перевищувати одного календарного дня з дати надання позичальником позикодавцю усної або письмової/ на розсуд Позичальника/ заявки на одержання чергового траншу. Перерахування грошових коштів здійснюється позикодавцем на поточний рахунок позичальника.

Згідно п. п. 3.1, 3.2 договору, поворотна фінансова допомога може бути повернена однією або частинами, але повинна бути повернена не пізніше 12 червня 2015 року в повному обсязі. Повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок позикодавця в установі банку.

01.07.2015 року між позивачем та відповідачем було змінено умови договору №51 від 02.04.2015 року, а саме:

1. Пункт 3.1 договору №51 про надання поворотної фінансової допомоги викладено у такій редакції: «Поворотна фінансова допомога може бути повернена однією сумою або частинами, але повинне бути повернена не пізніше 15 листопада 2015 року в повному обсязі».

2. Додано до договору №51 про надання поворотної фінансової допомоги пункт 4.1 такого змісту: «У випадку несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочення».

3. Змінено пункт 8.1 договору №51 про надання поворотної фінансової допомоги в частині строку дії договору та встановити новий строк дії договору до 15 листопада 2015 року.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, ТОВ "МГК СОЮЗ" свої зобов'язання за договором про надання поворотної фінансової допомоги №51 від 02.04.2015 року виконало належним чином та на виконання договору, перерахувало на рахунок відповідача 1 500 000,00 поворотної фінансової допомоги. На підтвердження чого позивач надав копії платіжних доручень: платіжне доручення №406 від 03.04.2015 року на суму 230 000,00 гривень; платіжне доручення №410 від 07.04.2015 року на суму 50 000,00 гривень; платіжне доручення №408 від 07.04.2015 року на суму 500 000,00 гривень; платіжне доручення №411 від 08.04.2015 року на суму 220 000,00 гривень; платіжне доручення №412 від 27.04.2015 року на суму 100 000,00 гривень; платіжне доручення №413 від 07.05.2015 року на суму 100 000,00 гривень; платіжне доручення №419 від 19.05.2015 року на суму 100 000,00 гривень; платіжне доручення №427 від 02.06.2015 року на суму 100 000,00 гривень; платіжне доручення №435 від 04.06.2015 року на суму 100 000,00 гривень.

Згідно п. 3.1 в редакції угоди від 01.07.2015 року, поворотна фінансова допомога може бути повернена однією сумою або частинами, але повинна бути повернена не пізніше 15 листопада 2015 року в повному обсязі.

Проте, відповідач заборгованість за позикою погасив частково у розмірі 1 300 000,00 гривень, що підтверджується банківськими виписками: 07.10.2015 року на суму 100 000,00 гривень, 16.10.2015 року на суму 100 000,00 гривень, 27.10.2015 року на суму 100 000,00 гривень, 20.11.2015 року на суму 100 000,00 гривень, 24.11.2015 року на суму 300 000,00 гривень, 01.12.2015 року на суму 300 000,00 гривень, 22.02.2016 року на суму 200 000,00 гривень.

Таким чином, позивач зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання поворотної фінансової допомоги станом на момент судового розгляду справи складає 200 000,00 гривень.

Так, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, виникнення у нього заборгованості у зазначеному розмірі, позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з приватного підприємства фірма "Каменяр" заборгованості у розмірі 256 361,64 гривень, з яких 200 000,00 гривень - сума основного боргу, 45 772,60 гривень - пеня, 3 189,04 гривень - 3% річних та 6 400,00 гривень - інфляційні втрати.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, через канцелярію господарського суду Київської області позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача 275 032,71 гривні, з яких 200 000,00 гривень - сума основного боргу, 64 251,91 гривень - пеня, 4 380,80 гривень - 3% річних та 6 400,00 гривень - інфляційні втрати.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами Договору.

Оскільки відповідач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду доказів повернення позивачу коштів в сумі 200 000,00 гривень, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем було правомірно заявлено позов про стягнення вказаної суми заборгованості. Позовні вимоги в частині стягнення 200 000,00 гривень заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 51 від 02.04.2015 року. є обґрунтованими, доведеними та такими що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку із простроченням відповідачем грошового зобов'язання, позивач просить суд стягнути з відповідача 64 251,91 гривень пені та відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 4 380,80 гривень, та інфляційні втрати в сумі 6 400,00 гривень.

Задовольняючи в цій частині позов у повному обсязі, місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що позивачем при здійсненні розрахунку пені та 3% річних необґрунтовано було розраховано борг включаючи дні розрахунків, тобто дні, якими було здійснено відповідачем повернення позивачу позики.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 4.1 договору у випадках несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з позовної заяви з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач вказує період з 15.11.2015 року, тоді як на переконання колегії суддів вірним є період з 16.11.2015 року, оскільки його право було порушене відповідачем починаючи з 16.11.2015 року.

Крім того, місцевим господарським судом помилково було встановлено період простроченої заборгованості з грудня 2012 р. по січень 2016 р., що не відповідає дійсності, оскільки договір № 51 був укладений 02.04.2015 р., на підставі якого виникла заборгованість.

Як вбачається з матеріалів справи та банківських виписок, наданих позивачем, відповідач 07.10.2015 р. повернув позивачу 100 000,00 грн. і ці кошти 07.10.2015 р. були зараховані на рахунок позивача. 16.10.2015 р. відповідач повернув позивачу 100 000,00 грн., які були зараховані 16.10.2015 р. Кошти в розмірі 100 000,00 грн. перераховані відповідачем 27.10.2015 р. були зараховані на рахунок позивача в цей же день. 20.11.2015 р. відповідач повернув позивачу 100 000,00 грн., які в цей же день були зараховані позивачу. 24.11.2015 р. так само, кошти в розмірі 100 000,00 грн. день в день були зараховані позивачу. 27.11.2015 р. кошти в розмірі 300 000,00 грн. сплачені відповідачем, були зараховані на рахунок позивача. 01.12.2015 р. кошти в розмірі 300 000,00 грн. також були зараховані на рахунок позивача. 22.02.2016 року відповідач перерахував позивачу 200 000,00 грн., які в цей же день були на рахунку позивача.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку пені зробленого позивачем, що перевірявся судом першої інстанції, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його необґрунтованим та помилковим. Судова колегія апеляційного господарського суду вважає вірним розрахунок зроблений відповідачем, а саме, з 16.11.15 по 19.11.15 (4 дні) - 1 200 000,00 грн. = 5 786,30 грн.; з 21.11.15 по 23.11.15 (3 дні) - 1 100 000,00 грн. = 3 978,08 грн.; з 25.11.15 по 26.11.15 (2 дні) - 1 000 000,00 грн. = 2 410,96 грн.; з 28.11.15 по 30.11.15 (3 дні) - 700 000,00 грн. = 2 531,51 грн.; з 02.15.15 по 21.02.16 (82 дні) - 400 000,00 грн. = 39 539,72 грн.; з 23.02.16 по 16.03.16 (23 дні) - 200 000,00 грн. = 5 545,20 грн.

Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 59 791,77 грн., а не 64 251,91 грн. як стягнув суд першої інстанції.

Крім того, відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

Згідно положень частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних зробленого позивачем, що перевірявся судом першої інстанції, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його необґрунтованим та помилковим. Судова колегія апеляційного господарського суду вважає вірним розрахунок зроблений відповідачем, а саме, з 16.11.15 по 19.11.15 (4 дні)-1200 000,00 грн. = 394,52 грн.; з 21.11.15 по 23.11.15 (3 дні) - 1 100 000,00 грн. = 271,23 грн.; з 25.11.15 по 26.11.15 (2 дні) - 1 000 000,00 грн. = 164,38 грн.; з 28.11.15 по 30.11.15 (3 дні) - 700 000,00 грн. = 172,60 грн.; з 02.15.15 по 21.02.16 (82 дні) - 400 000,00 грн. = 32,87 грн.; з 23.02.16 по 16.03.16 (23 дні) - 200 000,00 грн. = 378,08 грн.

Отже з відповідача підлягає стягненню 3% в сумі 4 076,70 грн., а не 4 380,80 грн. як стягнув суд першої інстанції. При цьому, інфляційні втрати позивачем розраховано вірно, а тому з відповідача підлягають стягненню у сумі 6 400 грн.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вказані помилки суду першої інстанції були допущені у зв'язку з тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача не приймав участі у розгляді справи та йому взагалі не було відомо що позивачем було збільшено позовні вимоги і як наслідок, відповідач був позбавлений права надати суду свої заперечення щодо поданого позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач подав заяву про збільшення позовних вимог до прийняття судом рішення у даній справі і з цим процесуальним правом позивача колегія суддів погоджується. Однак, приймаючи рішення у даній справі 16.03.20116 року місцевий господарський суд повинен був встановити, чи отримав відповідач як позовну заяву, так і заяву про збільшення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заяву про збільшення позовних вимог, що була направлена позивачем 09.03.2016 року відповідач отримав лише 22.03.2016 року, тобто взагалі після прийняття рішення у даній справі. На переконання колегія суддів, місцевий господарський суд мав би відкласти розгляд справи та переконатись в тому, що відповідач дійсно отримав заяву про збільшення позовних вимог та в нього була можливість надати суду свої заперечення на позов, а не приймати рішення в першому судовому засіданні без участі відповідача. При цьому, доказів про вручення відповідачу ухвали про призначення розгляду справи матеріали справи не містять.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що вказані порушення судом першої інстанції при розгляді даної справи призвели до прийняття невірного рішення у даній справі що позбавило можливості відповідача надати суду свої заперечення на позов та додаткові докази.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу приватного підприємства Фірма "Каменяр" на рішення господарського суду Київської області від 16.03.2016 року у справі № 911/612/16 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 16.03.2016 року у справі № 911/612/16 скасувати. Прийняти по справі нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з приватного підприємства Фірма "Каменяр" на користь товариства з обмежено ювідповідальністю "МГК СОЮЗ" - 200 000 грн. основного боргу, 59791,77 грн., пені 4076,70 грн. 3% річних, та 6 400 грн. інфляційних втрат. В іншій частині позову відмовити.

Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства Фірма "Каменяр" на рішення господарського суду Київської області від 16.03.2016 року у справі № 911/612/16 - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Київської області від 16.03.2016 року у справі № 911/612/16 - скасувати.

3. Прийняти по справі нове рішення, яким позов задовольнити частково.

4. Стягнути з приватного підприємства Фірма "Каменяр" (08170, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Віта-Поштова, вул. Карла Маркса, будинок 40, код 13735594) на користь товариства з обмежено ювідповідальністю "МГК СОЮЗ" (04111, м. Київ, вул. Салютна 15, код 35031891) - 200 000 (двісті тисяч) грн. основного боргу, 59791 (п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот дев'яносто одну) грн. 77 коп., пені 4076 (чотири тисячі сімдесят шість) грн. 70 коп. 3% річних, та 6 400 (шість тисяч чотириста) грн. інфляційних втрат.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Стягнути з приватного підприємства Фірма "Каменяр" (08170, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Віта-Поштова, вул. Карла Маркса, будинок 40, код 13735594) на користь товариства з обмежено ювідповідальністю "МГК СОЮЗ" (04111, м. Київ, вул. Салютна 15, код 35031891) 71 (сімдесят одну) грн. 50 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог за розгляд справи судом першої інстанції.

7. Стягнути з товариства з обмежено ювідповідальністю "МГК СОЮЗ" (04111, м. Київ, вул. Салютна 15, код 35031891) на користь приватного підприємства Фірма "Каменяр" (08170, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Віта-Поштова, вул. Карла Маркса, будинок 40, код 13735594) 78 (сімдесят вісім) грн. 61 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог за розгляд справи судом апеляційної інстанції

8. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Київської області.

9. Матеріали справи № 911/612/16 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 13.06.2016 року