номер провадження справи 33/40/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016 Справа № 908/1358/16

за позовом Міського комунального підприємства Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-А)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Ай-Ті Софт (69093, м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд. 20)

про стягнення суми

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 377 від 04.01.2016 р.;

від відповідача : не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство Основаніє, м. Запоріжжя звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Ай-Ті Софт, м. Запоріжжя грошових коштів в розмірі 1151,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. 30.04.2013р. між сторонами був укладений договір № 1/1.2-2013 про надання доступу. На виконання умов Договору відповідачем позивачу були надані обумовлені Договором послуги на загальну суму 341499,45 грн., що підтверджується двосторонніми Актами здачі-приймання наданих послуг. Надані відповідачем послуги, у повному обсязі були оплачені позивачем.

Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області на виконання п. 1.2.4.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції в Запорізькій області на 2 квартал 2015 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності міського комунального підприємства «Основаніє» за період з 01.01.2013 р. по 31.05.2015 р., якою встановлено ряд порушень, що відображені в акті ревізії від 22.09.2015 № 06-21/9.

Під час проведення перевірки МКП «Основаніє», ревізорами Держфінінспеції було встановлено, що в порушення ст. 193 ГК України, п. 3.1 Договору ТОВ «АЙ-ТІ СОФТ» («МКМ») за період травень серпень 2013 року за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій безпідставно було завищено вартість послуг на загальну суму 1151,50 грн.

З приводу безпідставно отриманих коштів у розмірі 1 151,50 грн. та їх повернення на п/р МКП «Основаніє», позивачем 21.12.2015 р. було направлено відповідачу вимогу від 17.12.2015 № 16232/01, яка залишилась останнім без розгляду та задоволення.

У звязку з цим, в порядку ст. 1212 та ст. 609 ЦК України позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 р. порушено провадження у справі № 908/1358/16, розгляд якої призначено на 31.05.2016 р.

Ухвалою суду від 31.05.2016 р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 21.06.2016 р.

Відповідач вимоги суду, викладені в ухвалах від 18.05.2016 р. та від 31.05.2016 р., щодо надання письмового відзиву та витребуваних судом документів не виконав; процесуальним правом на участь представника в судовому засіданні не скористався; про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В даному випадку, ухвали господарського суду від 18.05.2016 р. та від 31.05.2016 р. (з інформацією про час та місце судового розгляду справи) були направлені судом на адресу відповідача: 69093, м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, буд. 20, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача, визначеним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (ОСОБА_2 з ЄДР станом на 30.05.2016р. наявний в матеріалах справи).

Тобто, про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 75 ГПК України дозволяє суду розглянути спір за наявними у справі матеріалами, у випадку, якщо відзив на позов та витребувані судом документи не надані.

Враховуючи обмеженість процесуального строку розгляду справи, достатність матеріалів справи для розгляду позовної заяви, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

За клопотанням представника позивача фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні 21.06.2016 р. прийнято і проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.04.2013р. між позивачем (Замовником) і відповідачем (Виконавцем) був укладений договір про надання доступу № 1/1.2-2013 (надалі Договір), за умовами якого, Виконавець бере на себе зобов'язання впровадити ПК Замовнику, з наданням необхідної частини скомпільованої версії Програмного комплексу "Розрахунок комунальних платежів. м.Запоріжжя. 2013" (далі за текстом ПК), за допомогою якої здійснюється актуалізація відомостей, необхідних для обліку комунальних платежів населення (споживачів) у м. Запоріжжя, що надаються Замовником, шляхом забезпечена онлайн-сервісу по доступу до інтерфейсу ПК "Основаніє" (надалі за текстом Інтерфейс) надаючи для роботи облікові записи (аккаунти) уповноваженим (відповідальним) працівникам Замовника, а також забезпечує зберігання на власних носіях відомостей Замовника, що використовуються Програмним комплексом "Розрахунок комунальних платежів. м. Запоріжжя 2013", а Замовник здійснює роботу по введенню у вікна Інтерфейсу "Основаніє" актуальних відомостей, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору.

Згідно п. 2.2 Договору Виконавець забезпечує роботу Замовника у Інтерфейсі ПК для внесення відомостей, необхідних для обліку та систематизації комунальних платежів населення (споживачів Замовника) та здійснює обробку всіх даних, що використовується ПК, їх узагальнення, систематизацію та забезпечує зберігання відомостей, наданих Замовником.

За умовами п. 3.1 Договору впровадження ПК "Розрахунок комунальних платежів. м.Запоріжжя 2013" за цим Договором та виконання Виконавцем інших зобовязань за цим Договором здійснюється за ціною і в строки, узгоджені Сторонами в Додатку № 2 до цього Договору.

У пункті 1 Додатку № 2 до Договору Сторони визначили, що вартість послуг Виконавця за кожен місяць за Договором становить 0,5% від грошових коштів, фактично сплачених за звітний місяць населенням (споживачами) за надані Замовником комунальні послуги.

Пунктом 2 Додатку № 2 до Договору обумовлено, що Замовник зобовязується здійснювати оплату в розмірі, визначеному п. 1 цього Додатку у період з 3 по 10 число кожного місяця, наступного за звітним шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця, зазначений у реквізитах Сторін, або вказаний Виконавцем у офіційному листі, що є невідємною частиною Договору про надання доступу № 1/1.2-2013 від 30.04.2013 року.

Згідно п. 4.4.6 Договору Замовник зобов'язується своєчасно, не пізніше 3 числа місяця наступного за звітним, підписувати акти прийому-здачі наданих послуг, що надаються Виконавцем щомісяця. У випадку, якщо Замовник відмовляється підписувати акт здачі-прийому наданих послуг, а письмова обґрунтована відмова не представлена Виконавцю протягом 5 календарних днів, то послуги Виконавця вважаються виконаними належним чином і в повному обсязі за звітний місяць, Акт - підписаним, а термін оплати за Договором таким, що настав.

Згідно долучених до матеріалів справи Актів приймання-здачі наданих послуг: № 1 від 31.05.2013 р. (на суму 83525,18 грн.), № 2 від 30.06.2013 р. (на суму 77483,86 грн.), № 3 від 31.07.2013 р. (на суму 92104,30 грн.), № 4 від 31.08.2013 р. (на суму 88386,11 грн.), відповідачем позивачу були надані послуги на загальну суму 341499,45 грн.

Відповідно до п. 2 Додатку № 2 до Договору позивачем відповідачу були перераховані грошові кошти в наступному розмірі: платіжним дорученням від 10.06.2013 р. № 2881 суму 83525,18 гри., платіжним дорученням від 10.07.2013 р. № 3435 суму 77483,86гри., платіжним дорученням від 09.08.2013р. № 4382 суму 92104,30 грн., платіжним дорученням від 12.09.2013р. № 5311 суму 88386,11 грн., всього суму 341499,45грн.

Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності міського комунального підприємства «Основаніє» за період з 01.01.2013 р. по 31.05.2015 р. якою встановлено ряд порушень, що відображені в акті ревізії від 22.09.2015 № 06-21/9.

Так, під час проведення перевірки МКП «Основаніє» ревізорами Держфінінспеції було встановлено, що в порушення ст. 193 ГК України, п. 3.1 Договору ТОВ «АЙ-ТІ СОФТ» (відповідачем) за період травень серпень 2013 року за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій, безпідставно завищено вартість послуг на загальну суму 1151,50грн. (стор. 28-31 Акту).

21.12.2015 р. позивачем на адресу відповідача було направлено Вимогу (від 17.12.2015 р. № 16232/01) про погашення протягом 20-ти календарних днів з дати отримання Вимоги, безпідставно набуті грошові кошти в сумі 1151,50 грн.

Вказана Вимога була залишена відповідачем без задоволення.

Позовна вимога про стягнення з ТОВ Ай-Ті Софт безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 1151, 50 грн., стала предметом судового розгляду у даній справі.

Зі змісту статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріали справи свідчать, що підставою виникнення взаємних прав та обов'язків є укладений між Сторонами договір від 30.04.2013р. № 1/1.2-2013 про надання доступу, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг є двосторонньозобовязувальним, оскільки і виконавець, і замовник наділені як правами, так і обовязками. На виконавця покладено обовязок надати послуги і надано право на одержання відповідної плати або відшкодування фактичних витрат, необхідних для виконання договору. Замовник, в свою чергу, зобовязаний оплатити послуги і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця.

Статтею 903 ЦК України встановлено: якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частин 1 та 3 статті 632 Цивільного Кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що спірний Договір в частині визначення ціни було визнано в установленому порядку недійсним повністю або частково з підстав її завищення, чи до них були внесені відповідні зміни. Будь-які дії щодо коригування суми оплати позивачем в установленому порядку не вчинялись.

Суд зауважує, що у якості правової підстави позову, МКП «Основаніє», зокрема, посилається на припис ст.1212 ЦК України, за змістом якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Системний аналіз положень 11, 202, 207, 509, 1212 ЦК України дає можливість дійти до висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошових коштів).

Слід зазначити, що результати виконаних робіт були прийняті позивачем за Актами здачі-приймання наданих послуг від відповідача, і в свою чергу, позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти за платіжними документами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав грошові кошти за умови існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою виконання договірних відносин.

Грошові кошти були отримані відповідачем у якості оплати за надані позивачу послуги, згідно укладеного між сторонами договору № 1/1.2-2013 від 30.04.2013р.

Суд зауважує, що договір № 1/1.2-2013 від 30.04.2013р. не визнаний в установленому порядку судом недійсним, а тому породжує правові наслідки, на які він спрямований і є підставою для виникнення прав і обовязків його сторін (у тому числі обовязку позивача сплатити кошти). Договір є виконаним сторонами, оскільки факт надання послуг підтверджено актами здачі-приймання послуг, а факт оплати платіжними дорученнями.

Тобто, кошти були отримані відповідачем при наявності відповідної правової підстави.

При цьому, позивачем не висувались до відповідача заперечення щодо вартості наданих послуг, їх якості, кількості, тощо.

Відповідачем надані послуги, передбачені умовами Договору, а позивачем здійснена їх оплата у відповідності з умовами такого Договору.

Таким чином, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані на підставі ст.1212 ЦК України.

Також відсутні правові підстави для стягнення спірної суми як збитків на підставі ст. 906 Цивільного кодексу України, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Зокрема, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків.

Статтею 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Часиною 1 статті 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містить ст. 20 ГК України.

Частинами 1-3 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, відшкодування збитків є заходом цивільно-правової відповідальності і є правовим наслідком порушення господарського зобовязання, і як спосіб захисту цивільного права застосовується у зобовязальних правовідносинах.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу ст. ст. 224, 225 ГК України та ст. 614 ЦК України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків є необхідною одночасна наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобовязання; наявність шкоди (збитки - це грошовий вираз шкоди); причинний звязок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника.

Отже, умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. У разі заподіяння збитків боржник може бути звільненим від цієї відповідальності, якщо він доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. Кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов'язання. На нього покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданими збитками та їх розмір. Застосування принципу вини як умови відповідальності за порушення зобов'язання, пов'язане також з необхідністю з'ясування таких обставин, як вина кредитора або вина обох сторін.

В даному випадку позивачем не доведено факту порушення відповідачем будь-яких обумовлених зобовязань за Договором № 1/1.2-2013 від 30.04.2013р та прямого причинного звязку між діями відповідача та завданими збитками.

Крім того, позивачем не доведено і з матеріалів справи не вбачається наявності вини відповідача у заподіянні збитків позивачу внаслідок невиконання з боку відповідача будь-якого договірного зобовязання. Акти прийому-здачі наданих послуг (оформлені обома сторонами) підтверджують факт виконання відповідачем прийнятих за договором зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вимогам ст.ст. 33, 34 ГПК України, позивачем не було доведено у встановленому законом порядку безпідставності набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 1151,50 грн. або заподіяння відповідачем збитків у вказаному розмірі.

Жодних доказів, окрім посилання на акт ревізії від 22.09.2015 р. № 06-21/9, на підтвердження того, що вартість послуг відповідача є завищеною на спірну суму, позивачем не надано.

Слід також зазначити, що чинне законодавство України не передбачає, що Акт Державної фінансової інспекції змінює, припиняє частково або повністю зобов'язання визначені договором та підтверджені актами виконаних робіт.

Судом враховується, що первинні документи, складені на виконання договору №1/1.2-2013 від 30.04.2013р., підписані обома сторонами без будь-яких заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Слід також зазначити, що згідно до ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Акт ревізії ДФІ є підставою для вчинення відповідних процесуальних дій особою, зокрема, предявлення позову, однак не позбавляє її процесуального обовязку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами.

Сам лише акт ревізії ДФІ не визначений законодавством як безумовний доказ. Обставини, вказані в такому акті повинні підтверджуватися належними доказами у відповідності до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що акт ревізії від 22.09.2015р. № 06-21/9, який складений ДФІ, за своєю правовою природою не може бути безумовним доказом наявності тих чи інших порушень з боку відповідача або позивача.

Слід зазначити, що згідно до Постанови Верховного Суду України від 22 січня 2013 р. у справі № 3-69гс 12, за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. При цьому факт виявлення внутрішньою ревізією суб'єкта господарювання порушень, допущених під час виконання робіт за договором, не впливає на умови спірних договірних відносин і не може змінювати їх.

Крім того, пунктом 8 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Проте, незаконність укладеного між сторонами договору № 1/1.2-2013 від 30.04.2013р. в судовому порядку позивачем не доведена, і в силу ст.204 ЦК України існує презумпція правомірності вказаного правочину.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги, заявленої на підставі ст.1212 та ст. 609 ЦК України, та відсутність підстав для її задоволення. У позові слід відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судові витрати по справі покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 49, 75, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст.84 ГПК України 24.06.2016р.

Суддя М.В. Мірошниченко