РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016Справа №910/5698/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 49 658,62 грн.

Представники сторін:

від позивача: Тараненко Г.Ю. - представник за довіреністю № 228 від 21.03.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю № 1003 від 23.05.2016 р.

за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

про визнання недійсним положення п.11.8 генерального договору №2584 від 18.03.2015 року та стягнення 294 782,50 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю № 1003 від 23.05.2016 р.;

від відповідача: Тараненко Г.Ю. - представник за довіреністю № 228 від 21.03.2016 р.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 49 658,62 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.03.2015 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №3584-01/03/15-Н від 18.03.2015 року до генерального договору фінансового лізингу №3584 від 18.03.2015 року.

Свої зобов'язання по договору позивач виконав в повному обсязі, зокрема придбав предмет лізингу, а саме автомобіль Fiat Ducato, реєстраційний НОМЕР_1 та передав його у користування відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 31.03.2015 року.

Проте, відповідач з травня 2015 року припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі.

Позивач повідомив відповідача про відмову від договору та повернення предмету лізингу.

Тобто, договір вважається розірваний з 25.10.2015 року, у зв'язку з чим підписано комісійний акт повернення майна.

У зв'язку з порушення умов договору позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 34 553,27 грн., пеню в розмірі 8 409,18 грн., три проценти річних в розмірі 514,01 грн., інфляційне збільшення в розмірі 999,18 грн. та штраф в розмірі 5 182,98 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 30.03.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19.04.2016 р.

В судове засідання 19.04.2016 р. представники сторін не з'явилися, вимоги ухвали суду від 31.03.2016 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 017, 019 відповідно, але 12.04.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі та заяву про розгляд справи без участі представника, 18.04.2016 р. - відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.04.2016 року розгляд справи відкладено на 23.05.2016 року.

16.05.2016 року до відділу діловодства господарського суду м. Києва від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним положення п.11.8 генерального договору №2584 від 18.03.2015 року та стягнення 294 782,50 грн.

Зустрічні позовні вимог обґрунтовані тим, що на думку позивача за зустрічним позовом, положення пункту 11.8 Генерального договору щодо встановлення обов'язку для лізингоодержувача сплатити частину невідшкодованої вартості предмета лізингу в разі вилучення предмета лізингу, припинення (відмови від договору та/або генерального договору) та пункту 11.9 генерального договору мають бути визнані недійними, як такі, що суперечать ч.3 ст. 615, ч.2 ст. 653, ст.. 655, ч.1 ст. 665, ч.2 ст. 693 ЦК України та правовій природі відносин купівлі-продажу, оскільки передбачають позбавлення права лізингоодержувача на повернення коштів сплачених за вартість товару, який йому не передано у власність.

У зв'язку з чим, просить суд визнати недійсним положення пункту 11.8 генерального договору №3584 від 18 березня 2015 року щодо встановлення обов'язку для лізингоодержувача сплатити лізингодавцю частину невідшкодованої вартості предмета лізингу в разі вилучення предмета лізингу, припинення (відмови від договору та/або генерального договору) та пункту 11.9 генерального договору та стягнути з відповідача 294 782,50 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.05.2016 року порушено провадження у справі та прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про визнання недійсним положення п.11.8 генерального договору №2584 від 18.03.2015 року та стягнення 294 782,50 грн. Розгляд справи призначено на 23.05.2016 року.

В судовому засіданні 23.05.2016 року оголошено перерву до 06.06.2016 року.

В судовому засіданні 06.06.2016 року позивач за первісним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву.

Представником відповідача за первісним позовом надано акти звірки.

В судовому засіданні оголошено перерву до 21.06.2016 року.

В судовому засіданні 21.06.2016 року відповідач за зустрічним позовом подав доповнення до відзиву на зустріну позовну заяву.

Представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити.

Представник відповідача за первісним позовом заперечував проти первісного позову та просив відмовити у задоволенні первісних позовних вимог.

Представник позивача за зустрічним позовом зустрічні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити.

Представник відповідача за зустрічним позовом заперечував проти зустрічного позову та просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

18.03.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено генеральний договір фінансового лізингу №3584.

Відповідно до ч.1 статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1.1 генерального договору, лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (далі по тексту «предмет лізингу»), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, дана постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору (далі - «договір»), а лізингоодєржувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний у відповідному договорі (далі - «строк лізингу»). Строк лізингу починається з дам підписання сторонами Акта прийому-передачі відповідного предме та лізингу, але в будь-якому разі не може бути менше одного року (п.1.2 генерального договору).

Пунктом 1.3 генерального договору передбачено, що лізингоодєржувач самостійно на свій ризик обирає предмет лізингу та продавця (постачальника), найменування яиого зазначається у відповідному договорі (далі - «продавець»). Відповідальність за ризики, пов'язані з вибором продавця, вартістю предмета лізингу, невиконанням або неналежним виконанням продавцем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу/поставки/комісії предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання, несе лізингоодержувач.

18.03.2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №3584-01/03/15-Н до генерального договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Fiat Ducato, 2014 року випуску, загальна вартість включаючи ПДВ - 648 900,00 грн.

31.03.2015 року між сторонами договору підписано акт прийому-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015р. (генеральний договір фінансового лізингу №№3584 від 18 березня 2015 року), відповідно до умов якого позивач передав,а відповідач прийняв предмет лізингу: Fiat Ducato, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, № шасі/кузова НОМЕР_4.

Відповідно до п.10 договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року термін дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Загальна сума лізингових платежів на дату укладання цього договору становить 729 862,01 грн. (п.8.1 договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року).

Згідно положень п.3 ч.2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч.1 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 8 договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року передбачено, що авансовий платіж - згідно з графіком лізингових платежів - додаток №1 до договору; порядок проведення оплат - у відповідності з графіком внесення лізингових платежів - додаток №1 до договору та ст. 2 генерального договору фінансового лізингу.

Відповідно до п.2.1 генерального договору, всі платежі за користування відповідним предметом лізингу лізингоодєржувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків лізингодавця. У разі необхідності рахунки на оплату можуть надаватися лізингодавцем по факсу та/або на е-mаіl лізингоодержувача.

Лізингові платежі включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу та інші платежі, які встановлюються у додатках до цього генерального договору та/або до відповідного договору.

31.03.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015 року генерального договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року, в якій додаток №1 до договору (графік внесення лізингових платежів) викладено в новій редакції.

Згідно уточненого графіку, відповідач повинен був сплачувати авансовий платіж - 18.03.2015 року, а лізингові платежі щомісячно в останні день місяця.

Пунктом 2.3 генерального договору передбачено, що авансовий платіж оплачується лізингоодердержувачем до передачі предмета лізингу по акту прийому-передачі у володіння та користування і є частиною компенсації вартості предмета лізингу. Оплата авансового платежу здійснюється не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для його оплати відповідно до графіка платежів відповідного договору. Після прийому-передачі предмету лізингу за актом у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачем авансовий платіж зараховується сторонами як лізинговий платіж.

Позивачем зазначено, що відповідач оплатив авансовий та черговий лізинговий платежі належним чином, але згодом порушив умови договору щодо своєчасної оплати згідно договору фінансового лізингу та з травня 2015 року відповідач взагалі припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору.

У зв'язку з чим, позивачем на адресу відповідача направлено лист-вимогу №1733-УПК від 31.05.2015, в якому просив негайно погасити заборгованість за договором ДФЛ №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015р. в розмірі 203 682,19 грн. з яких: сума заборгованості з лізингових платежів - 184 668,37 грн., пеня - 4 900,00 грн., та штраф - 14 113,58 грн.

28.07.2015 року позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу №1918-УПК від 28.07.2015 року, в якому вимагав протягом 7 днів, з моменту направлення даного повідомлення, повернути предмет лізингу, а також надати документи та приналежності, отримані відповідно до акту приймання-передачі.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Пунктом 11.2.1 генерального договору передбачено, що лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати генеральний договір та/або відповідний договір (відмовитися від генерального договору та/або відповідного (их) договору(ів)) та вилучити предмет(и) лізингу у випадках, коли лізингоодержувач: не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений відповідним договором чи будь-яким іншим договором, що укладені чи будуть укладені сторонами протягом дії генерального договору, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) днів з дня настання строку платежу.

Датою розірвання відповідного договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Повернення/вилучення предмета лізингу оформляється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписанням акта вилучення предмета лізингу комісією у складі уповноважених осіб лізингодавця, в якому зазначаються фактичні показники пробігу предмета лізингу та всі дефекта.

В матеріалах справи наявний акт повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за договором №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015 року в зв'язку з відмовою (розірванням) за ініціативою лізингодавця від 25.10.2015р., відповідно до якого підтверджено факт вилучення та повернення з фінансового лізингу майна, яке є власністю ТОВ "Український лізинговий фонд" та предметом лізингу за договором, а саме: Fiat Ducato, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, № шасі/кузова НОМЕР_4.

Статтею 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку та вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Згідно з п.11.8 генерального договору, вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору та/або генерального договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з відповідним договором та/або генеральним договором. Сторони досягай згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від відповідного договору - генерального договору (розірвання генерального договору) лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів відповідного(их) договору(ів); витрати понесені лізингодавцем у зв'язку з виконанням договору(ів) (у тому числі у зв'язку з вилученням та подальшою реалізацією предмета(ів) лізингу, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріусу, судові витрати, витрати у зв'язку з оплатою юридичних послуг, витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, які надають послуги, пов'язані з вилученням предмета лізингу, тощо, а також передбачені генеральним договором та чинним законодавством України.

Факт прострочення сплати платежів та розірвання (припинення) договору відповідачем не заперечується.

Судом встановлено, що відповідачем не сплачено лізингові платежі за період з травня по вересень 2015 року включно на загальну суму 34 553,27 грн.

Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом в сумі 34 553,27 грн. (лізингові платежі) належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконання грошових зобов'язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 8 409,19 грн. та штраф в розмірі 5 182,98 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п.7.1.1 та п.7.1.2 генерального договору, за невиконання або неналежне виконання умов генерального договору та/або відповідного договору Лізингоодержувач весе таку відповідальність:

- за несвоєчасну оплату лізингових платежів за відповідним договором та інших платежів, передбачених генеральним договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, вад суми заборгованості за кожен день прострочення;

- у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів за відповідним договором, крім пені, передбаченої п.7.1.1 генерального договору, лізингоодержувач оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

Суд погоджується з розрахунком пені в розмірі 8 409,18 грн. та штрафу в розмірі 5 182,98 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 514,01 грн. та індекс інфляції в розмірі 999,18 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем за договором, суд погоджується з розрахунком індексу інфляції в розмірі 999,18 грн. та 3 % річних в розмірі 514,01 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про визнання недійсними положення пункту 11.8 генерального договору №3584 від 18 березня 2015 року щодо встановлення обов'язку для лізингоодержувача сплатити частину невідшкодованої вартості предмета лізингу в разі вилучення предмета лізингу, припинення (відмови від договору та/або генерального договору) та пункту 11.9 генерального договору оскільки вони суперечать ч.3 ст. 615, ч.2 ст. 653, ст.. 655, ч.1 ст. 665, ч.2 ст. 693 ЦК України та правовій природі відносин купівлі-продажу та стягнення 294 782,50 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно з п.11.8 генерального договору, вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору та/або генерального договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з відповідним договором та/або генеральним договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від відповідного договору - генерального договору (розірвання генерального договору) лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів відповідного(их) договору(ів); витрати понесені лізингодавцем у зв'язку з виконанням договору(ів) (у тому числі у зв'язку з вилученням та подальшою реалізацією предмета(ів) лізингу, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріусу, судові витрати, витрати у зв'язку з оплатою юридичних послуг, витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, які надають послуги, пов'язані з вилученням предмета лізингу, тощо, а також передбачені генеральним договором та чинним законодавством України.

У разі вилучення предмету лізингу, розірвання відповідного договору з причин, зазначених у генеральному договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування предметом лізингу за відповідним договором.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ч.2 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1.1 генерального договору, лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (далі по тексту «предмет лізингу»), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, дана постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору (далі - «договір»), а лізингоодєржувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

Тобто, законодавство України кваліфікує лізинг як специфічний різновид оренди, де право власності переходить до лізингодавця в кінці строку.

Частиною 3 статті 615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Відповідно до ч.2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно з ч. 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Посилання відповідача на вищезазначені статтті ЦК України, як підстава для визнання недійсним вказаних пунктів 11.8-11.9 договору, безпосередньо не визначають недійсність спірних умов договору. Обставини невідповідності спірних умов договору змісту чи суті правовідносин сторін позивачем за зустрічним позовом не наведено.

Такий же висновок міститься в постанові Вищого Господарського Суду України від 08.12.2011 р. у справі №40/274.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання п.11.8 та 11.9 генерального договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Також, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом невірно застосовано ч. 2 ст. 693 ЦК України, оскільки вартість предмету лізингу лізингодавець сплачує щомісячно, тобто до окремих частин договору фінансового лізингу можливо застосувати лише купівлю-продаж в розстрочку.

Згідно ч. 2 ст. 695 ЦК України, якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за.проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Оскільки позивач за первісним позовом не повністю оплатив вартість предмету лізингу, а договір було розірвано через порушення ним своїх зобов'язань, у лізингодавця не виникло зобов'язання передати предмет лізингу у власність лізингоодержувача.

Відповідно до ч. 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.4 статті 653 ЦК України).

Таким чином враховуючи вищезазначене та беручи до уваги п.11.9 генерального договору вимога позивача за зустрічним позовом щодо повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу в розмірі 294 782,50 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст. 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02139, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (04205, м. Київ, проспект Оболонський, будинок 35-А, офіс 301, ідентифікаційний код 37859096) заборгованість зі сплати лізингових платежів в розмірі 34 553 (тридцять чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят три) грн. 27 коп., пеню в розмірі 8 409 (вісім тисяч чотириста дев'ять) грн.. 18 коп., три проценти річних в розмірі 514 (п'ятсот чотирнадцять) грн. 01 коп., індекс інфляції в розмірі 999 (дев'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 18 коп., штраф в розмірі 5 182 (п'ять тисяч сто вісімдесят дві) грн. 98 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

3. В зустрічному позові відмовити повністю.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 05.07.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий