номер провадження справи 33/9/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016 Справа № 908/299/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, 7)

про стягнення суми

у складі колегії суддів: головуючий суддя Мірошниченко М.В., судді Азізбекян Т.А., судді Смірнова О.Г

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

Відомості про представників сторін та учасників судового процесу:

від позивача: не зявився;

від відповідача : ОСОБА_1 довіреність № 19/0003 від 04.01.2016 р.;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз про стягнення суми 1713206,97 грн. основного боргу, суми 7824416,08 грн. пені, суми 757957,37 грн. трьох відсотків річних та суми 1797849,15 грн. втрат від інфляції.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 13-216-Н від 04.01.2013р., позивач протягом січня 2013 р. грудня 2015 р., поставив відповідачу природний газ на загальну суму 780314708,66 грн. За отриманий природний газ відповідач розрахувався не своєчасно та не в повному обсязі. За порушення строку виконання грошового зобовязання, відповідачу нараховано санкції, передбачені п. 7.2 Договору та ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на приписи статей 526, 611 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 22, 193, 231 Господарського кодексу України та умови договору купівлі-продажу природного газу № 13-216-Н від 04.01.2013р., позивач просить позов задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві та у додаткових запереченнях, не погодився із позовом. Вказує, що умовами укладеного між сторонами Договору передбачений інший прядок розрахунків між сторонами, ніж той, що зазначений у позові, а саме: абз. 2 п. 6.1. Договору узгоджено, що остаточний розрахунок за фактично зданий газ здійснюється до 20-го числа, місяця наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі, а пунктом 3.4. Договору встановлено, що Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути Покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. Таким чином, за висновками відповідача, із положень Договору витікає, що обов'язковою передумовою остаточних розрахунків між Сторонами є належним чином та у строки, передбачені Договором, оформлений акт приймання-передачі природного газу.

Проте, як зазначає відповідач, ані у тексті позовної заяви, ані у додатках до неї не міститься доказів належного виконання зобов'язань покладених договором на позивача, а саме своєчасного (до 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу) надання актів приймання передачі газу відповідачеві. За таких обставин, відповідач зазначає, що він був позбавлений можливості належним чином виконати свої зобов'язання за Договором в частині оплати.

Звертає увагу на той факт, що акти приймання передачі за березень 2013 року були підписані з боку позивача 25 червня 2014 року та отримані відповідачем значно пізніше визначених Договором термінів. Така сама ситуація прослідковується і у випадку з обсягами грудня 2013 р., тоді як акт підписаний 18 серпня 2014 р., обсягами січня-лютого 2014 р. - акт підписаний 22 вересня 2014 р., обсягами березня 2014 р. - акт підписаний 28 жовтня 2014 р.

При цьому, як зазначив відповідач, позивач стягує з ПАТ «Запоріжгаз» пеню, 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язання, не надавши доказів повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, які відповідно до Договору є підставою остаточних рахунків.

За висновками відповідача, оскільки ним не порушено умов Договору в частині рахунків за отриманий природний газ, то відповідно є відсутнім обов'язок останнього сплатити суму боргу з урахування індексу інфляції та 3 % річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу.

Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.02.2016 р. порушено провадження у справі № 908/299/16, розгляд якої призначено на 23.02.2016 р.

Згідно повідомлення № 908/299/16 від 23.02.2016 р., у звязку з перебуванням судді Мірошниченко М.В. на лікарняному, розгляд справи було перенесено на 15.03.2016 р.

Ухвалою суду від 15.03.2016 р., на підставі ст. 69 ГПК України, продовжено строк розгляду справи на 15-ть днів - до 18.04.2016 р., розгляд справи відкладено на 12.04.2016 р.

При цьому, ухвалою суду від 15.03.2016 р. позивача було зобовязано надати докази направлення актів приймання-передачі природного газу на адресу ПАТ «Запоріжгаз» за період: січень 2013 р. червень 2015 р. за договором № 13-216-Н; а відповідача надати докази направлення актів приймання-передачі природного газу на адресу ПАТ НАК Нафтогаз України за період: січень 2013 р. червень 2015 р. за договором № 13-216-Н.

Відповідач з супровідним листом № 19/3122 від 28.03.2016р. надав суду, як він вказав, докази направлення та отримання позивачем актів приймання передачі природного газу за період з січня 2013р. по червень 2015р. на 84 аркушах.

Позивач, на вимогу суду, не надав суду доказів повернення відповідачу підписаних з боку позивача, актів приймання передачі природного газу.

У судовому засіданні 12.04.2016 р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 18.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.04.2016 р. у відповідності до ст.4-6 ГПК України прийнято справу № 908/299/16 до свого провадження у складі колегії суддів - головуючий суддя Мірошниченко М.В., судді Азізбекян Т.А., судді Смірнова О.Г., розгляд справи розпочато заново та призначено її до розгляду на 24.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 24.05.2016 р., на підставі ст. 69 ГПК України, продовжено строк розгляду справи на 15-ть днів - до 04.07.2016 р., розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України відкладено на 30.06.2016 р. о 10-00 год. Від сторін витребувані докази, необхідні для вирішення спору.

В судовому засіданні, яке відбулось 30.06.2016 р. о 10-00 год., представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

При цьому, представником відповідача було заявлено усне клопотання про оголошення у судовому засіданні перерви для надання можливості підготувати письмове клопотання про призначення по справі судової експертизи.

Клопотання відповідача колегією суддів було задоволено і на підставі ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні 30.06.2016 р. (яке відбулось 0 10год. 00 хв.) оголошено перерву до 30.06.2016 р. о 15-30 год.

За клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Представник позивача, після оголошеної судом перерви, у судове засідання 30.06.2016 р. о 15-30 год. не зявився, хоча про час та місце розгляду справи його представник (ОСОБА_2 довіреність № 14-89 від 18.04.2014 р.), був повідомлений належним чином в попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні 30.06.2016 р. о 15-30 год., представник відповідача звернувся до суду із письмовим клопотанням про призначення судової експертизи. Своє клопотання відповідач обґрунтовує наступним:

ПАТ «Запоріжгаз» заперечує отримання від НАК «Нафтогаз України» у 2013 - 2015 роках природного газу відповідно до договору на купівлю-продаж природного газу від 30.01.2013р. №13-216-Н та факт здійснення господарської операції постачання газу за цим договором.

Відповідно до правових висновків ВСУ від 19 квітня 2016р. у справі №816/11081/14 (реєстраційний № рішення 57703172): Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій... договір не є первинним обліковим документом... господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.».

Згідно умов п. 3.1. Договору продавець передає покупцю у загальному потоці імпортований газ - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України з Російською Федерацією, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Газ є товаром з родовими ознаками.

ПАТ «Запоріжгаз» було отримано у 2013-2015 роках з газотранспортної системи через газорозподільні станції природний газ, однак НАК "Нафтогаз України" не підтвердила до цього часу документально, що відібраний із газотранспортної системи України у вказаний період ресурс природного газу належав НАК "Нафтогаз України". Вимогу провести розрахунок за переданий товар може пред'явити лише власник такого товару.

Без наявного документального підтвердження власності позивача на отриманий відповідачем у 2013-2015 роках природний газ, враховуючи ухилення позивача оформити зі своєї сторони та повернути оригінали актів приймання-передачі газу відповідачеві, існують сумніви в наявності обов'язку відповідача провести розрахунки за відібраний із газотранспортної системи газ саме з НАК "Нафтогаз України".

Особливості роботи газотранспортної системи у спірний період було врегульовано:

- Розділом VIII «Документальне оформлення приймання-передачі природного газу» діючого на час виникнення спірних правовідносин «Порядку доступу та приєднання до єдиної газотранспортної системи України», який затверджено постановою НКРЕ від 19.04.2012р. №420 та Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 травня 2012 р. за № 721/21034.;

- Порядком забезпечення споживачів природним газом, який затверджено постановою КМУ від 27.12.2001р. № 1729.

Як зазначив відповідач, відповідно до наведених нормативних актів вбачається, що виключно після отримання відповідачем підписаних з боку позивача актів приймання-передачі природного газу, він був би повністю впевнений в тому, що саме позивачем було поставлено йому природний газ.

Наступні обставини дають привід сумніватися у твердженні НАК «Нафтогаз України» про фактичну передачу (поставку) відповідачу природного газу, який на праві власності належав позивачу:

Саме з підстав відсутності доказів закупівлі ресурсу газу для подальшого перепродажу споживачу суди критично оцінили подані позивачем акти приймання-передачі природного газу у справі № 5011-42/3872-2012 та відмовили у задоволені позову НАК «Нафтогаз України» до ДК «Укртрансгаз» про стягнення боргу за поставлений газ.

З тексту судових рішень у вже згаданій справі № 5011-42/3872-2012, а також у справі № 5011-74/9393-2012 за позовом ПрАТ "УКРГАЗ-ЕНЕРГО" до ПАТ "Укртрансгаз", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ НАК "Нафтогаз України" вбачається, що між ПрАТ "Укргаз-Енерго" та НАК "Нафтогаз України" по даний час наявний спір щодо права власності на обсяг 3,965 млрд. куб. м. імпортованого природного газу.

Таким чином, у позивача по даний час існує дефіцит газу в розмірі 3,965 млрд. куб. м. імпортованого природного газу, тому необхідно розібратися, яким чином цей дефіцит впливає на можливість поставки газу НАКом її покупцям, зокрема й відповідачу у справі.

По-третє, позивач не надав жодних доказів дотримання норм Порядку доступу та приєднання до єдиної газотранспортної системи України. Зокрема, не надав:

а) зведених реєстрів транспортування газу в розрізі постачальників, регіонів та категорій споживачів (промисловість, населення, бюджетні установи та організації, суб'єкти господарювання, які виробляють теплову енергію...);

б) звітів фактичної реалізації природного газу споживачам у розрізі регіонів, ГП, ГТП та ГДП;

в) реєстрів реалізації газу споживачам;

г) акти про приймання-передачу газу в/з ПСГ тощо.

По-четверте, позивач не надав доказів виконання ним обов'язків передбачених п. 4 Порядку забезпечення споживачів природним газом (затверджено постановою КМУ від 27.12.2001р. № 1729)

Відповідно до п. 4 Порядку забезпечення споживачів природним газом на позивача покладено функцію щомісячного формування розрахункового (планового) балансу надходження та розподілу природного газу по Україні на основі затвердженого Кабінетом Міністрів України прогнозного річного балансу надходження та розподілу природного газу в Україні (п. 1 Порядку забезпечення споживачів природним газом).

Враховуючи наведене вище, зокрема, правову позицію висловлену ВГСУ у справі №5011-42/3872-2012, правові висновки ВСУ наведені в постанові від 19 квітня 2016р. у справі № 816/11081/14, встановлення наявності у позивача товару для його передачі по договору відповідачу має вирішальне значення.

При цьому, акти приймання-передачі без підкріплення їх іншими доказами не мають вирішального значення при заперечені відповідачем факту передачі (поставки) газу позивачем, оскільки такі акти можуть бути безтоварними.

На думку відповідача, з врахуванням описаної вище специфіки ринку природного газу, з'ясування вказаних обставин, можливо лише шляхом аналізу надходження газу до газотранспортної системи та обсягом його реалізації споживачам, що в свою чергу потребує спеціальних знань в галузі транспортування та обліку природного газу, бухгалтерського та податкового обліку.

У зв'язку з наведеним, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 79, ст. 86 ГПК України, відповідач просить суд призначити по справі судову експертизу, проведення якої доручити Запорізькому відділенню Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експерта поставити наступні питання:

1) Чи відбулась фактична поставка (передача) природного газу на підставі договору на купівлю-продаж природного газу від 30.01.2013р. № 13-216-Н укладеного між позивачем та відповідачем? Якщо так, то в якому обсязі та якими документами оформлена передача і в якому розмірі підтверджується оплата?

2) Чи були підстави у ПАТ «Запоріжгаз» здійснювати остаточний розрахунок по договору на купівлю-продаж природного газу від 30.01.2013р. №13-216-Н? Якщо так, то коли вони настали?

3) Встановити реальні обсяги природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого), які належали ПАТ НАК «Нафтогаз України» у газотранспортній системі України у 2013 2015 роках, з розбивкою станом на початок і кінець кожного календарного місяця. Та - чи була різниця між цими обсягами та обсягами ніби то реалізованого позивачем газу покупцям у вказаних періодах?

4) Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах ПАТ «НАК «Нафтогаз України» розмір заборгованості (в т. ч. розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат) за поставлені ПАТ «Запоріжгаз» товарно-матеріальні цінності (природний газ), за договором №13-216-Н на купівлю-продаж природного газу від 30.01.2013 року?

Витрати по проведенню експертизи покласти на ПАТ «Запоріжгаз».

Позивач, проти призначення судової експертизи по даній справі заперечив, про що зазначив у своєму письмових запереченнях. Зокрема, посилаючись на ст. 41 ГПК України, п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р., позивач зазначає, що в даному випадку відсутня необхідність наявності спеціальних знань для перевірки розрахунків стягуваних позивачем сум. При цьому в разі незгоди із їх розміром відповідач мав змогу подати контррозрахунки, однак цього не зробив.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи по даній справі, колегія суддів відмовляє у його задоволенні з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом постанови Пленуму ВГСУ № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» до актів законодавства, якими слід керуватись у вирішенні питань призначення судової експертизи в судовому процесі, відносяться, зокрема, Господарський процесуальний кодекс України, Закон України "Про судову експертизу", Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Не може розглядатись як судова експертиза у розумінні статті 1 Закону та статті 41 ГПК дане вченими тлумачення законодавчих актів, пов'язане з наявністю у цих актах неясностей, неузгодженостей, суперечностей чи інших недоліків. Документ, виданий за результатами тлумачення вченими правової норми, доказового значення не має і посилатись на нього в обґрунтування рішення не можна.

В даному випадку, перше та друге питання, яке відповідач просить поставити на вирішення експерта, мають суто правовий характер, у звязку з чим, ставити їх на вирішення експерта є неприпустимим.

Вирішення третього питання, щодо встановлення реальних обсягів природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого), які належали ПАТ НАК «Нафтогаз України» у газотранспортній системі України у 2013 2015 роках, не має безпосереднього значення для розгляду справи по суті, оскільки не входить до предмету судового дослідження. Так, правовідносини сторін виникли на підставі договору № 13-216-Н від 04.01.2013р., і взаємні права та обовязки позивача і відповідача, які виникли за договором, ніяким чином безпосередньо не стосуються обсягів природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого), які належали ПАТ НАК «Нафтогаз України» у газотранспортній системі України у 2013 2015 роках.

По четвертому питанню, яке пропонується відповідачем, суд відзначає, що для перевірки правильності розрахунків суми позовних вимог не є необхідними наявність спеціальних знаннь. В даному випадку суду достатньо знань для вирішення господарського спору по суті. Відповідач в клопотанні та в судовому засіданні не вказав які невідповідності є в розрахунку позивача, не надав контрозрахунок по нарахуванню пені, 3% річних та інфляційних витрат, які в свою чергу, неодноразово витребовувались судом.

Також суд зазначає, що за змістом договору № 13-216-Н від 04.01.2013р. проекти актів за вказаний період часу (з визначенням обсягів спожитого газу) складав саме відповідач у справі, після чого направляв їх на підписання позивачу. А тому безпідставним є твердження відповідача щодо необхідності встановлення реальних обсягів природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого), які належали ПАТ НАК «Нафтогаз України» у газотранспортній системі України у 2013 2015 роках та посилання щодо необхідності підтвердження документально заявленого у позовних вимогах ПАТ «НАК «Нафтогаз України» розміру заборгованості (в т. ч. розміру трьох процентів річних та інфляційних втрат) за поставлені ПАТ «Запоріжгаз» товарно-матеріальні цінності (природний газ), за договором №13-216-Н.

Отже, у задоволенні клопотання відповідача колегія суддів відмовляє у повному обсязі, як заявленому необгрунтовано.

В судовому засіданні 30.06.2016 р. прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 04.01.2013 р. між позивачем (Продавцем) та відповідачем (Покупцем) було укладено договір № 13-216-Н купівлі-продажу природного газу (надалі Договір), за умовами якого Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2013-2015 роках природний газ, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 6 від 21.12.2014 р. до Договору).

Кількість та якість газу узгоджені Сторонами в п. 2.1 ст. 2 Договору.

Пунктами 3.2 та 3.3 договору передбачено, що приймання передача газу протягом місяця здійснюється рівномірно з припустимим відхиленням добових обсягів від середньодобового не більш як плюс, мінус 5 відсотків. При необхідності відступу від середньодобової норми продавцем і покупцем установлюється нерівномірна подача газу за взаємно узгодженими графіками. Приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірника акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмової формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно із п. 4.1 Договору кількість газу, яка подається Покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу Покупця або за Нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затв. постановою КМУ від 08.06.1996р. № 619, у разі використання газу побутовими споживачами за відсутності в них газових лічильників.

Ціна газу узгоджена сторонами в розділі 5 Договору.

Відповідно до пункту 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014р. до Договору) оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Пунктом 7.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. до Договору) передбачено, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (розділ ХІ Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 Договору).

Згідно із п. 9.3 Договору строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 роки.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 р., і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015р., а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення (ст.. 11 Договору в редакції Додаткової угоди № 8 від 02.04.2015 р. до Договору).

Додатковою угодою № 9 від 19.06.2015р. до Договору Сторони узгодили вважати договір № 13-216-Н від 04.01.2013 р. таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015 р.

Як вбачається із матеріалів справи, за період: січень 2013 р. червень 2015 р., позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 780314708,66 грн., що підтверджується відповідними двосторонньо оформленими актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи.

Як зазначено в позовній заяві, відповідач за поставлений позивачем природний газ розрахувався не у повному обсязі, та з порушенням строків, встановлених Договором.

Зокрема, згідно розрахунку позивача, відповідачем було сплачено 778601501,69 грн. При цьому, не сплаченою залишилась сума боргу за червень 2015 р. в розмірі 1713206,97грн.

Позовні вимоги про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз суми 1713206,97 грн. основного боргу, суми 7824416,08 грн. пені, суми 757957,37 грн. трьох відсотків річних та суми 1797849,15 грн. втрат від інфляції, стали предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України, згідно з якою господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними Договору, який породив взаємні обовязки: обовязком позивача стало передання відповідачу природного газу, а обовязком відповідача прийняття газу і оплата його вартості на умовах, визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 статті 193 ГК України).

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з долучених до справи копій актів прийому-передачі природного газу за період з січня 2013 р. по червень 2015 р., у вказаний період, позивач на виконання своїх договірних зобовязань поставив відповідачу природний газ на загальну суму 780314708,66грн.

Належним чином засвідчені копії актів прийому-передачі природного газу за спірний період долучені до матеріалів справи. Суд відзначає, що акти прийому-передачі природного газу за період з січня 2013 р. по червень 2015 р., підписані уповноваженими представниками обох сторін без зауважень і заперечень, засвідчені печатками підприємств, а тому вказані акти є підставою для оплати, відповідно до п. 6.1 Договору. У зазначених актах приймання передачі природного газу відповідачем були вказані дати їх складання, обєм отриманого від позивача газу, ціна газу та його загальна вартість.

При цьому суд зауважує, що за змістом договору № 13-216-Н від 04.01.2013р. проекти актів за вказаний період часу (з визначенням обсягів спожитого газу) складав саме відповідач у справі, після чого направляв їх на підписання позивачу. А тому безпідставним є твердження відповідача щодо необхідності встановлення реальних обсягів природного газу (як власного видобутку, так і імпортованого), які належали ПАТ НАК «Нафтогаз України» у газотранспортній системі України у 2013 2015 роках та посилання щодо необхідності підтвердження документально заявленого у позовних вимогах ПАТ «НАК «Нафтогаз України» розміру заборгованості (в т. ч. розміру трьох процентів річних та інфляційних втрат) за поставлені ПАТ «Запоріжгаз» товарно-матеріальні цінності (природний газ), за договором №13-216-Н.

Як вже зазначалось вище, сторони узгодили в п. 6.1 Договору, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% по точної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свої зобовязання щодо оплати отриманого газу у спірний період, всупереч умов Договору та вимог закону, належним чином та у повному обсязі своєчасно не виконав.

Як встановлено судом, в якості оплати за Договором (за спірний період) позивачем, в рахунок погашення заборгованості, було прийнято від відповідача суму 778601501,69грн.

В своїй позовній заяві позивач вказував, що станом на дату подання даного позову до суду (02.02.2016 р.) заборгованість відповідача за Договором (за спірний період) становила 1713206,97 грн.

При цьому, під час розгляду даної справи в суді, відповідач надав суду Заяви ПАТ НАК Нафтогаз України про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно яких, станом на 19.11.2015 р. ПАТ «Запоріжгаз» має заборгованість перед ПАТ НАК Нафтогаз України за договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 р. № 13-216-Н у сумі 1713206,97 грн. В свою чергу, ПАТ НАК Нафтогаз України має заборгованість перед ПАТ «Запоріжгаз» за договором на розподіл природного газу від 30.01.2014 р. № 14-50-ПР у сумі 2833682,18 грн. Зважаючи на викладене, керуючись ст. 601 ЦК України ПАТ НАК Нафтогаз України заявило про часткове припинення зобовязання перед ПАТ «Запоріжгаз» за договором на розподіл природного газу від 30.01.2014 р. № 14-50-ПР у сумі 1713206,97 грн. шляхом зарахування зустрічних зобовязань ПАТ «Запоріжгаз» перед ПАТ НАК Нафтогаз України та припинення зобовязання за договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 р. № 13-216-Н у сумі 1713206,97 грн. Вищезазначені зобовязання є припиненими з 19.11.2015 р.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях неодноразово підтвердили факт здійснення залуку однорідних зустрічних вимог у сумі 1713206,97грн.

Дослідивши надані сторонами докази, суд констатує, що станом на дату звернення із даним позовом до суду - 02.02.2016 р. (згідно вхідного штемпелю господарського суду Запорізької області) основний борг відповідача перед позивачем за Договором був відсутній.

Суд наголошує, що правомірність заявленої позовної вимоги визначається на момент звернення особи до суду з відповідним позовом про захист порушеного права (за змістом ст. ст. 1, 21 ГПК України).

Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду із позовом, був відсутній факт порушення відповідачем майнового права позивача за позовною вимогою про стягнення суми 1713206,97 грн. основного боргу.

За таких обставин, в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 1713206,97грн. основного боргу, слід відмовити, як заявленої безпідставно.

Як свідчать матеріали справи, на момент подачі позову відповідачем у повному обсязі сплачено суму основного боргу, однак, відповідач виконав свої грошові зобовязання з порушенням строків, установлених у Договорі, про що свідчать надані позивачем виписки по операціях (том 1 арк. справи 86-105) та Заяви ПАТ НАК Нафтогаз України про зарахування зустрічних однорідних вимог (том 2 арк. справи 136-138).

Правові наслідки порушення грошового зобовязання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивач просить стягнути з відповідача суму 757957,37 грн. за зобовязаннями, що виникли за спірними Актами приймання-передачі природного газу за загальний період з 20.02.2013 р. по 09.11.2015 р.

У пункті 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

За змістом п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Враховуючи викладене, судом перевірено розрахунки позивача із урахуванням розяснень Пленуму, приписів законодавства та встановлено, що у них допущено помилки. Зокрема, при розрахунку 3% річних позивач безпідставно включає в період часу, за який здійснюється стягнення, день фактичної оплати.

Судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Так, за заявлений позивачем період часу, окремо, за кожним Актом приймання-передачі природного газу, належний до стягнення розмір суми 3% річних становить суму 730593,58 грн., тому в решті позовної вимоги про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Вимога про стягнення втрат від інфляції також підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд виходив з наступного:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Так, в зазначеному листі ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р. вказано, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, врахувавши приписи постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, вимога про стягнення інфляційних втрат задовольняється судом частково - в загальному розмірі 1790667,65 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованих та заявлених до стягнення необґрунтовано.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимога про стягнення пені заявлена позивачем на підставі пункту 7.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. до Договору), за змістом якого, у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (розділ ХІ Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 Договору).

Враховуючи, що пеня, як умова відповідальності за порушення строку виконання грошового зобовязання, узгоджена Сторонами по Договору саме в вищенаведеній редакції, та враховуючи зміст Додаткової угоди № 9 від 19.06.2015 р. до Договору, згідно якої, договір № 13-216-Н від 04.01.2013 р припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015р., суд приходить до висновку, що право на нарахування пені виникло у позивача 20.07.2015 р. Тому, саме з цієї дати позивач має право на нарахування відповідачу пені за порушення останнім строків виконання грошового зобовязання.

Судом перевірено розрахунки позивача та встановлено, що у них допущено помилки. Так, згідно розрахунку позивача, нарахування пені: за зобовязаннями грудня 2014 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.01.2015 р.; за зобовязаннями січня 2015 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.02.2015 р.; за зобовязаннями лютого 2015 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.03.2015 р.; за зобовязаннями березня 2015 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.04.2015 р.; за зобовязаннями квітня 2015 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.05.2015 р.; за зобовязаннями травня 2015 р., замість належної дати - 20.07.2015 р., було розпочато ним з 20.06.2015 р.

Розрахунок пені перевірено за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з обставин щодо виникнення спірного боргу, умов Договору, суми простроченого боргу, що існувала протягом розрахункового періоду, дати початку нарахування, дат здійснених відповідачем оплат, остаточну дату погашення відповідачем суми заборгованості та той факт, що день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за період, заявлений до стягнення.

Суд відзначає, що вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Так, за період часу (з 20.07.2015 р. по 09.11.2015 р.) належний до стягнення розмір пені становить суму 5475488,98 грн.

Відповідно до перерахунку, здійсненого судом, суд визнає позовну вимогу про стягнення пені доведеною і обґрунтованою на загальну суму 5475488,98 грн., тому в решті вимоги про стягнення пені суд відмовляє, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Відповідач не навів передбачених законом обставин, які б звільняли його від виконання обовязку щодо належного виконання умов Договору та, відповідно, від відповідальності у вигляді пені.

Отже, позов задовольняється частково.

Спростовуючи доводи відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

В силу ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є дотримання вимог: щодо змісту правочину; щодо цивільної дієздатності субєктів правочину; щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі субєкта (субєктів) правочину; щодо форми правочину; щодо реальності правочину та щодо дотримання спеціальних умов.

Тобто, правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату.

Цивільно-правовий договір, будучи видом правочину, являє собою правову форму, у яку втілюються узгоджені волевиявлення сторін. Сам процес узгодження волевиявлень називається укладанням договору.

Відповідно до пункту 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014р. до Договору) оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаний пункт Договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, п. 6.1 Договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова Договору, яка відповідає приписам ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта Покупцю.

Разом з тим, згідно з п. 3.4 Договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п, 6.1 Договору, неповернення Продавцем підписаних актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання та повернення вказаних актів.

Отже, пункт 6.1 Договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати повернення відповідного акта приймання-передачі природного газу.

Тобто, прострочення грошового зобов'язання відповідача за Договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акта та його повернення Продавцем, а відтак неповернення позивачем відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

Таким чином зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та з урахуванням приписів ч. 1 ст. 530 і ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, суд не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали на виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості газу у строк, встановлений п. 6.1 Договору, а неповернення позивачем підписаних актів не може свідчити про відсутність у нього права вимоги щодо виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.06.2016р. у справі № 914/4191/15 за позовом ПАТ НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Львівгаз» про стягнення основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, суд зважає на те, що акти приймання передачі природного газу фактично підписані обома сторонами (з ініціативи відповідача), а тому йому було відомо яку саме суму він зобовязаний перерахувати позивачу в строк, встановлений 6.1 Договору.

Крім того, відповідач не був позбавлений права внести зміни в Договір і передбачити відповідальність Продавця за неповернення (несвоєчасне) повернення актів приймання передачі природного газу.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпця правомірності правочину).

В даному випадку, договір поставки № 13-216-Н від 04.01.2013 р. у встановленому законом порядку неукладеним / недійсним станом на 30.06.2016р. не визнано. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів визнання вказаного договору недійсним (повністю або в частині) чи доказів іншого тлумачення умов договору.

Таким чином зазначений договір створив правові наслідки, на які він спрямований.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір відноситься на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (69035, м. Запоріжжя, вул. Заводська, 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ) суму 5475488 (пять мільйонів чотириста сімдесят пять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 98 коп. пені, суму 730593 (сімсот тридцять тисяч пятсот девяносто три) грн. 58 коп. трьох відсотків річних, суму 1790667 (один мільйон сімсот девяносто тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 65 коп. інфляційних втрат та суму 119942 (сто девятнадцять тисяч девятсот сорок дві) грн. 63 коп. судового збору.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 01.07.2016р.

Суддя М.В. Мірошниченко

Суддя Т.А. Азізбекян

Суддя О.Г. Смірнов