КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Справа№ 910/32090/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Лизуненко А.В., довіреність № 161 від 01.04.2016,

відповідача: Сергєєва В.С., довіреність б/н від 16.02.2016,

третьої особи: Герасименко Т.В., довіреність № 27-27944/16 від 22.06.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2016

у справі №910/32090/15 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору факторингу №1 від 04.12.2014 та договору про відступлення права вимоги №3961 від 04.12.2014 недійсними, зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" про визнання договору факторингу №1 від 04.12.2014 та договору про відступлення права вимоги №3961 від 04.12.2014 недійсними, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2016 справу №910/32090/15 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді Шевченко Е.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.03.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.04.2016.

11.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Також, 11.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло письмове клопотання про призначення судової експертизи у справі №910/32090/15 та письмове пояснення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15, від представника відповідача надійшло письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд відхилити апеляційну скаргу позивача..

11.04.2016 в судовому засіданні, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 19.04.2016.

12.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшли письмові доповнення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 та клопотання про призначення судової експертизи у справі №910/32090/15.

18.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшли письмові пояснення про залучення до участі у справі третьої особи у справі №910/32090/15, також від зазначеного представника надійшла заява про забезпечення позову та клопотання про залучення документів до справи.

19.04.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшли письмові заперечення на відзив відповідача, також від відповідача надійшли письмові пояснення щодо повноважень представників позивача, письмові пояснення щодо клопотання позивача про проведення експертизи та письмові пояснення щодо клопотання Фонду про залучення у якості третьої особи.

В судове засідання в апеляційній інстанції 19.04.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

В судовому засіданні представники відповідача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтримали клопотання про залучення в якості третьої особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, представники позивача заперечували щодо задоволення даного клопотання.

В обґрунтування клопотання про залучення третьої особи до участі у справі, зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 52 вказаного Закону, вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначені Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону та щодо покриття витрат Фонду гарантування, передбачених у п. 17 ч. 5. ст.12 Закону, задовольняються у третю чергу за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.

В свою чергу, Фондом гарантування заявлено до банку кредиторські вимоги, а отже, ухвалення судового рішення в частині задоволення позову може завдати шкоди Фонду гарантування, як кредитору Банку, в розмірі непогашених кредиторських вимог, та як наслідок, призведе до зменшення активів Фонду гарантування та неможливості виконання однієї із основних функцій, а саме - відшкодування гарантованих сум вкладникам.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 клопотання про залучення в якості третьої особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб задоволено. Розгляд апеляційної скарги відкладено на 19.05.2016. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

18.05.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшла заява про забезпечення позову,в якій позивач просив суд заборонити ТОВ "Велес-Д" розпоряджатись правом вимоги за Кредитним договором №70/Ф від 22.10.2008 набутим на підставі Договору факторингу №1 від 04.12.2014 укладеному між ТОВ "Велес-Д" та укладеним договорам відступлення прав вимоги за договором іпотеки шляхом:

- продажу;

- міни;

- дарування;

- відступлення;

- зарахування зустрічних вимог;

- припиняти шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

19.05.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшли письмові заперечення на відзив відповідача.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/1610/16 від 19.05.2016 у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Мартюк А.І. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/32090/15.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу cудової справи між суддями від 19.05.2016, справу №910/32090/15 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Пономаренка Є.Ю., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" прийнято у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 16.06.2016.

14.06.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" надійшли письмові пояснення на клопотання щодо перевірки повноважень представників позивача. Останнім в клопотанні було зазначено, що клопотання щодо перевірки повноважень представників позивача ґрунтується на тому, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб Білій І.В. передбачені ст.. 48 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв'язку з тим, що із перелічених у ст. 48 Закону не міститься жодного пункту щодо можливості надання довіреностей представник відповідача дійшов висновку, що особи які представляють інтереси Банку і діють на підставі простої довіреності підписаної Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Білою І.В. є неналежними представниками. Скаржник зазначив, що законодавцем не передбачено обмеження повноважень уповноваженої особи Фонду на видачу та/або скасування довіреностей під час здійснення в неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації та/або його ліквідації. Також від скаржника надійшли додаткові документи до заяви про забезпечення позову.

16.06.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшло письмове клопотання про залучення документів, також від відповідача надійшли письмові пояснення щодо заперечень та клопотань позивача.

В судове засідання, яке відбулось 16.06.2016 з'явились представники позивача та відповідача, які надали суду додаткові документи та пояснення по суті спору.

Головуючий суддя в судовому засіданні ставив на обговорення клопотання, які були подані позивачем через канцелярію суду, а саме, призначення експертизи у справі та забезпечення позову.

Представник позивача підтримав клопотання про призначення експертизи та забезпечення позову, подані ним раніше. Представник відповідача заперечив щодо клопотань про призначення експертизи та забезпечення позову. В судовому засіданні 16.06.2016 розгляд справи було відкладено на 30.06.2016.

В судове засідання, яке відбулось 30.06.2016 з'явились всі учасники судового процесу, які надали суду додаткові пояснення стосовно апеляційної скарги та заявлених раніше клопотань.

Головуючим суддею, після проведення суддями наради було оголошено про відхилення клопотань позивача про призначення експертизи у справі та про забезпечення позову з наступних підстав.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивача надійшло письмове клопотання про призначення судової експертизи у справі №910/32090/15, в обґрунтування якого позивач зазначив, що Господарський суд міста Києва в рішенні зазначив, що складений за результатом проведення суб'єктом оціночної діяльності, ТОВ «Ако-Експерт», незалежної оцінки ринкової вартості активів ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» у вигляді права грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами як доказ не приймається, а в порядку п. 1.19 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку затвердженого Виконавчою дирекцією Фонду 05.07.2012 за №2, як доказ нікчемності правочину Банк повинен був надати звіт аудитора. Крім того, суд не надав аргументацію чому саме звіт аудитора може встановити ринкову_вартість проданих активів.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (із змінами та доповненнями) судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Отже, відповідно звіт про оцінку майнових прав, на який посилається позивач складено відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відповідно до даного Закону, оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до клопотання позивача про призначення експертизи, поставленні останнім питання на вирішення експерта стосуються визначення ринкової вартості права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до ст. 7,8 ЗУ «Про судову експертизу» та з метою забезпечення єдиного підходу при проведенні судових експертиз і підвищення якості проведення судових експертиз було затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Як зазначено в листі Київського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.06.2016 №07/01-13/9612-16, який наявний в матеріалах справи, що станом на сьогоднішній день методика, зокрема судово-експертна, з чітко встановленим алгоритмом визначенням ринкової вартості права вимоги за кредитним договором відсутня.

Встановлення договірної ціни за волевиявленням сторін є рішення суб'єктів господарювання та не потребує спеціальних знань, і оскільки в матеріалах справи наявні всі документи, наявність яких є достатньою для розгляду справи по суті і у відповідності до норм законодавства на рекомендацій ВГСУ, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про призначення експертизи у справі.

Також, від представника Публічного акціонерного товариства "Український бізнес Банк" надійшла заява про забезпечення позову, колегія суддів також не вбачає підстав для її задоволення виходячи з наступного.

За приписами статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

У відповідності до ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Подана заява мотивована тим, що існує ймовірність того, що відповідач може відступити третій особі право вимоги, набуте ним за договором факторингу № 1 від 04.12.2015, як це було при укладенні 16.01.2015 з ТОВ «Вікна Січ» договору про відступлення права вимоги за договором факторингу № 9 від 05.12.2014. Вказані обставини на думку заявника може утруднити або призвести до невиконання рішення суду у майбутньому.

У п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями) зазначено, що згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заявником (ПАТ "Український Бізнес Банк") не було надано суду доказів, які б підтверджували факти того, що ТОВ "Велес-Д" вчиняє будь-які дії щодо укладення господарських договорів з третіми особами, яким відступає право вимоги, набуте ним за договором факторингу № 1 від 04.12.2014, та що виконання судового рішення буде неможливим у майбутньому. Будь-яких інших фактичних обставин, з якими пов'язувалося б застосування забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу здійснювати відступлення третім особам права вимоги за договором факторингу № 1 від 04.12.2015 , позивачем не наведено.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (фактор) був укладений договір факторингу № 1 (далі - договір факторингу), відповідно до якого клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника, яке включає в себе заборгованість за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008, укладеним між банком та фізичною особою ОСОБА_8, у сумі 16 176 707,28 грн, відповідно до п. 1.1. договору.

За цим Договором допускається наступне відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1.3.

Пунктом 1.4. цього договору право грошової вимоги переходить до фактора з моменту підписанні цього Договору, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржника стосовно його заборгованості. Разом з правом грошової вимоги фактору переходять всі інші пов'язанні з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав

Відповідно до п. 2.1 цього договору фактор надає фінансування клієнту у сумі 161 767,07 грн (без ПДВ), а клієнт перераховує фактору плату у розмірі 1 % від суми фінансування. Протягом 3 банківських днів з дня отримання відповідного рахунку клієнт сплачує плату фактору (п. 2.3 договору факторингу).

Згідно з п. 3.1 договору фактор має право вимагати від клієнта відступлення йому права вимоги, відповідно до п. 1.1 цього договору.

Фактор зобов'язується сплатити клієнтові суму фінансування в передбачений цим Договором строк та порядку, передбаченому цим Договором (п. 4.1.1.).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 6.1 договору факторингу).

04.12.2014 між ТОВ «Велес-Д» (клієнт) та ПАТ «Український Бізнес Банк» (фактор) було підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі прав вимоги, де було зазначено,що клієнт передав, а фактор прийняв право вимоги з усією документацією, як визначено у Договорі факторингу від 04.12.2014, фінансування та відступлення прав вимоги складає 161 767,07 грн, плата складає 1 % від суми фінансування у національній валюті Україні, тобто за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008, сума заборгованості позичальника по якому склала 16176707,28 грн.

04.12.2014 між ПАТ "Український Бізнес Банк" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Велес-Д" (новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (далі - договір відступлення), відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель приймає право вимоги за договором іпотеки від 22.10.2008 (з урахуванням внесених до нього змін та доповнень), укладеним між ПАТ "Український Бізнес Банк" та майновим поручителем - ОСОБА_9 (п.1.1 договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.2 договору відступлення предметом іпотеки за договором іпотеки є квартира загальною площею 126,70 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартира загальною площею 84,30 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2, які належать ОСОБА_9

Вартість предмету іпотеки на дату укладення договору іпотеки складала 7 445 000,00 грн, відповідно до п. 1.3 договору про відступлення права вимоги.

Згідно з п. 1.4 договору про відступлення права вимоги сума невиконаного боржником зобов'язання перед новим кредитором станом на час укладення цього договору за кредитним договором та відповідно за договором відступлення становила 16 176 707,28 грн.

Новий іпотекодержатель не здійснює на користь первісного іпотекодержателя будь-яких додаткових виплат за відступлення прав за договором іпотеки, крім ціни, зазначеної у п. 2.1 договору факторингу.

Відповідно судом першої інстанції було встановлено, що умови договору факторингу сторонами були виконані, право вимоги було оплачене, при цьому позивачем передано, а відповідачем прийнято документи, які стосуються кредитного договору та договору іпотеки, що є предметом договорів факторингу та уступки права вимоги. Отже, внаслідок укладення цих договорів відбулась заміна сторони у зобов'язанні, тобто новим кредитором став відповідач - ТОВ "Велес-Д".

Судом встановлено, що 25.12.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 164 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Український Бізнес Банк". Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 26.12.2014. по 25.03.2015.

Відповідно постановою Правління Національного банку України від 23.04.2015 № 265 у ПАТ "Український Бізнес Банк" було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24.04.2015 № 87 про початок здійснення процедури ліквідації банку та призначено Уповноважену особу фонду на ліквідацію.

За результатами перевірки постійно діючої комісії Департаменту ліквідаційних процедур ПАТ "Український Бізнес Банк" було встановлено, що договір факторингу № 1 від 04.12.2014 не відповідає п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Так, наслідком зазначеної перевірки став акт № 3 ПАТ "Український Бізнес Банк" від 30.11.2015 про встановлення факту нікчемності договорів факторингу та відступлення права вимоги, а також відповідачем було прийнято рішення № 3 від 30.11.2015 про визнання цих договорів нікчемними.

У вказаному акті зазначено, що відповідно до звіту про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами ринкова вартість активу банку у вигляді права вимоги за кредитним договором від 22.10.08 № 70/ф, укладеним між банком та ОСОБА_8, перевищує ціну продажу цього активу більше, ніж на 93 відсотки, а саме - розмір відступленого права вимоги становить 16176707,30 грн; ринкова вартість відступленого права вимоги - 2 510 566,72 грн; ціна продажу - 161 767, 07 грн, отже, процентне відношення ціни продажу до ринкової вартості становить 6,4%.

Як було зазначено в рішенні суду, що враховуючи викладене, договір факторингу був визнаний позивачем нікчемним за ознаками, передбаченими п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відчуження майна відбулось за цінами, нижчими більше ніж на 20 відсотків від його вартості.

Також судом було зазначено, що в акті № 3 від 30.11.2015 позивач прийшов до висновку, що, оскільки договір відступлення права вимоги за договором іпотеки укладений на виконання нікчемного договору факторингу, то він не створює правових наслідків.

Відповідно, на підставі рішення № 3 від 30.11.2015 уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" було направлено відповідачу вимогу № 8387 від 09.12.2015 про повернення банку всіх грошових коштів, які були перераховані боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) на користь ТОВ "Велес-Д", а також про повернення оригіналів всіх кредитних договорів та договорів забезпечення (іпотеки, затави, тощо). Зазначену вимогу відповідач не визнав.

Відповідно до ч. 4 п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як визначено п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, що діяла на час укладення спірних договорів), правочини неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

В своїй позовній заяві скаржником було зазначено, що сума заборгованості за кредитним договором між банком з ОСОБА_8, є набагато більшою від суми, за якою право вимоги про стягнення цієї заборгованості були передані відповідачу та вказує, що фактично процентне відношення ціни продажу відступленого права вимоги за кредитним договором до ринкової вартості відступленого права вимоги становить 6,4 %.

Судом було зазначено, що свої доводи позивач підтверджує звітом ТОВ "Ако Есперт" про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008, однак судом не було прийнято його у якості належного доказу, оскільки пунктом 1.19 Положення про виведення неплатоспроспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.04.2015 № 75 (далі - Положення), визначено порядок проведення аналізу договорів на предмет їх нікчемності. Так, уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право запланувати у кошторисі витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, витрати на залучення аудитора(ів) для проведення спільної перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, та інвентаризації банківських активів.

Відповідно, у разі необхідності залучення аудитора(ів) для неплатоспроможного банку та оплати їх послуг уповноважена особа Фонду після затвердження виконавчою дирекцією Фонду кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, вносить на розгляд виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Положення зміни до такого кошторису разом з кандидатурами аудитора(ів).

Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право залучати аудитора(ів), які визначені Фондом, у межах кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації.

За умови недостатності коштів у банку для оплати витрат, пов'язаних із залученням до роботи аудитора(ів), виконавча дирекція Фонду може прийняти рішення про надання цільової позики на оплату таких витрат банку за рахунок коштів Фонду.

Таким чином, зазначеним Положенням чітко зазначено, що для проведення перевірки правочинів на предмет виявлення таких, що є нікчемними залучається аудитор, який у своїй діяльності керується Законом України "Про аудиторську діяльність".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

Разом з тим, уповноважена особа Фонду не провела аудиторський аналіз договорів факторингу, у тому числі, спірного договору, як це передбачено п. 1.19 Положення, а замість цього звернулась до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Ако Експерт", який у своїй діяльності керується Законом України "Про оцінку майна, манових прав та професійну оціночну діяльність в України", відповідно до якого оцінка майна, майнових прав - це визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Своїх доводів щодо залучення для проведення дослідження договорів факторингу саме суб'єкта оціночної діяльності, а не аудитора позивачем суду не надано.

Судом встановлено, що позивачем не було доведено суду, що розмір відступленого права вимоги становить саме 16 176 707,30 грн, зокрема, банк не надав первинних документів за кредитним договором, що свідчать про стан виконання цього договору, доказів звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок якого могла бути погашена кредитна заборгованість, або відомості про те, що звернення стягнення не відбулось (станом на час укладення спірних правочинів - 04.12.2015).

У той же час, з матеріалів справи слідує, що певна частина кредитної заборгованості позичальником (ОСОБА_8В.) сплачувалась, про що свідчить банківська виписка з рахунку боржника станом на 08.12.2014.

Також суду не було надано доказів, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможний, при тому, що він самостійно визначає свою діяльність та контрагентів для укладення правочинів (принцип свободи договору).

Відповідно п.п. 1, 2 частини 3 статті 38 вказаного Закону України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Тому з аналізу вказаної норми випливає те, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20 %.

Статтею 691 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно матеріалами справи не підтверджено, що вартість переданого позивачем права грошової вимоги за спірним договором факторингу є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, за якими передавалось право вимоги.

Відповідно до глави 2 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 25.01.2012 № 23 (далі - Положення), банк з метою формування резерву за активами здійснює оцінку ризиків таких активів, починаючи з дати визнання їх в обліку до дати припинення такого визнання. Банк з метою розрахунку резервів класифікує активи за такими категоріями якості: I (найвища) - немає ризику або ризик є мінімальним; II - помірний ризик; III - значний ризик; IV - високий ризик; V (найнижча) - реалізований ризик. Заборгованість за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями, віднесеними до V категорії, є безнадійною. Банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов. Банк класифікує не вище V категорії якості актив, за яким більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів.

Отже, з урахуванням вимог вищенаведеного Положення заборгованість за кредитним договором, який є предметом спірного договору факторингу, тривалий час класифікується банком як проблемна з найнижчим (реалізованим) ризиком та є безнадійною.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, які свідчать про те, що передане право грошової вимоги за договором факторингу № 1 від 04.12.2014 було відчужене за ціною нижчою або вищою від звичайних відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач також, як підставою визнання договору факторингу недійсним визначає укладення його зі сторони ПАТ "Український Бізнес Банк" особою, яка не мала права його підписувати, та вказує, що даний договір є значним правочином, а тому має укладатись за погодженням із колегіальним органом банку.

Відповідно до з матеріалів справи, договір факторингу від імені ПАТ "Український Бізнес Банк" підписаний ОСОБА_10, який на час укладення зазначеного правочину був тимчасово виконуючим обов'язки голови правління банку.

Судом першої інстанції було встановлено, що 20.10.2014 рішенням спостережної ради ПАТ "Український Бізнес Банк" ОСОБА_10 був призначений тимчасово виконуючим обов'язки голови правління ПАТ "Український Бізнес Банк".

04.12.2014 між ПАТ "Український Бізнес Банк" та ТОВ "Велес-Д" було укладено спірний договір факторингу № 1, від імені банку цей договір був підписаний виконуючим обов'язки голови правління ПАТ "Український Бізнес Банк" ОСОБА_10, який діяв на підставі протоколу засідання спостережної ради банку від 20.10.2014 та Статуту ПАТ "Український Бізнес Банк".

Пунктом 12.1 Статуту позивача значним правочином є правочин, укладений банком, якщо вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом, становить 10 (десять) і більше відсотків вартості активів банка, за даними останньої річної фінансової звітності (п. 12.1 Статуту ПАТ "Український Бізнес Банк").

Відповідно до даних Національного Банку України (www.bank.gov.ua) щодо результатів здійснення банківського нагляду ПАТ "Український Бізнес Банк", станом на 01.01.2014 (за результатами 2013 року) активи ПАТ "Український Бізнес Банк" складали 5 770 961 612, 85 грн, в тому числі в іноземній валюті - 2 000 833 901, 85 грн. Таким чином, 10%- ний поріг для визнання правочину таким, що є значним, складає 577096 161,28 грн.

Так, як ціна договору факторингу (уступлення права вимоги) складає 161 767,07 грн, при сумі заборгованості за кредитним договором, право вимоги на яку передано до ТОВ "Велес-Д" і яку позивач зазначає в обґрунтуванні позову - 16 176 707,28 грн. Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що договір факторингу № 1 від 04.12.14 не є значним правочином у розумінні п. 12.1 Статуту ПАТ "Укрбізнесбанк", оскільки ринкова вартість відcтуплених зобов'язань становить менше, ніж 10 % вартості активів банка за даними останньої річної фінансової звітності, тобто менше 577 096 161, 28 грн.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено та не надано суду належних доказів, які свідчать про наявність підстав для визнання договору факторингу № 1 від 04.12.2014 недійсним.

Стосовно вимог позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04.12.2014, укладеного між ПАТ "Український Бізнес Банк" і ТОВ "Велес-Д", а також зобов'язання відповідача повернути оригінали документів, які стосуються кредитного договору та договору іпотеки, колегія суддів зазначає, що оскільки підстав для визнання договору факторингу судом не встановлено, то й підстав для визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки та зобов'язання повернути документи немає. Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 25.02.2016 у справі №910/32090/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/32090/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.І. Буравльов