ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 917/2657/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (директор) на підставі наказу від 30.09.2011р. № 27, ОСОБА_2 за довіреністю від 01.10.2015р. на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 01.10.215р., ордеру на надання правової допомоги від 01.10.2015р.,

від 1-го відповідача ОСОБА_3 за довіреністю від 06.06.2016р. № 28,

від 2-го відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" (вх.№1526П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі № 917/2657/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації", м. Полтава,

до 1. Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, м. Полтава,

2. Головного управління державної казначейської служби України у Полтавській області, м. Полтава,

про стягнення грошових коштів у сумі 484562,68 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ТОВ "Індустріальні системи автоматизації" подано до господарського суду Полтавської області позов про стягнення з Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Полтавській області суму інфляційних нарахувань за договором про закупівлю товарів (робіт, послуг) за державні кошти від 21.08.2013р. № 43 в розмірі 484562,68 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі №917/2657/15 (суддя Гетя Н.Г.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування прийнятого у справі рішення місцевий господарський суд зазначає, що для застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно довести факт прострочення боржника. Зважаючи на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а також те, що відповідачем виконані необхідні дії, спрямовані на належне виконання зобовязання щодо оплати за виконані роботи надання Головному управлінню державної казначейської служби в Полтавській області платіжні доручення в межах бюджетного фінансування, таким чином, на думку суду, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області не можна вважати боржником, яким прострочив грошове зобовязання, що виключає застосування до останнього відповідальності, передбаченої положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі № 917/2657/15 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, яким стягнути з Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" суму збільшення боргу у відповідності до рівня інфляції (інфляційні нарахування) у розмірі 484562,68 грн.; відшкодувати позивачу всі належні судові витрати.

На думку позивача, оскільки в судових справах № 917/449/15 та №917/2657/15, предметами яких є виконання умов договору про закупівлю товарів, робіт або послуг від 21.08.2013р. № 43 та застосування відповідальності за порушення умов договору, у тому числі інфляційних нарахувань, беруть участь одні й ті самі сторони, господарським судом першої інстанції при розгляді справи №917/2657/15 безпідставно в порушення вимог ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не взято преюдиційні факти, встановлені судами в межах розгляду справи № 917/449/15 щодо прострочення 1-м відповідачем взятого на себе грошового зобовязання, та, як наслідок, безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р. у справі № 917/2657/15 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області просить рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.216р. у справі № 917/2657/15, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" - без задоволення (вх.№ 6047 від 13.06.2016р.).

В обґрунтування своєї позиції у справі 1-й відповідач зазначає, що оскільки платіжні доручення на оплату товару по договору від 21.08.2016р. № 43, а також реєстри бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів подавалися до органу Державної казначейської служби України вчасно, тобто на кожну дату предявлення позивачем рахунків на оплату, та на рахунках Державної судової адміністрації України в Полтавській області були наявні грошові кошти для оплати поставленого товару в достатній кількості, невиконання взятих на себе з 1-м відповідача договірних зобовязань сталось з вини Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області.

Таким чином, на думку 1-го відповідача, саме орган Державної казначейської служби України у зазначених правовідносинах має відповідати за невчасний розрахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області за отриманий ним товар, оскільки останнім не було здійснено розрахунково-касове обслуговування клієнта, а також виконання Державного бюджету України за 2013 рік в частині оплати рахунків за поставлений товар по договору від 21.08.2013р. № 43.

В судовому засіданні представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі № 917/2657/15 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник 1-го відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі №917/2657/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника 2-го відповідача у справі за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

21.08.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти № 43, згідно якого постачальник в строк до 31.12.2013р. зобовязався поставити покупцю товар на загальну суму 3084605,00грн., зазначений в Державному класифікатору ДК 016-2010 за кодом 26.20.1 "Машини обчислювальні, частини та приладдя до них", а покупець, у відповідності з п. 1.1, 3.1, 4.1 даного договору зобовязався прийняти і оплатити зазначений товар.

Свої зобовязання за договором позивач в строк до 08.11.2013р. виконав в повному обсязі. На виконання умов вказаного договору, позивачем здійснено поставку товару в асортименту, якості, кількості та в строки, згідно з умовами договору, що підтверджується видатковими накладними.

Боржник включно в строк до 08.11.2014р. частково виконав своє зобовязання щодо оплати товару на суму 112020,00 грн. (30.09.2013р. та 02.10.2013р.).

З огляду на часткове погашення упродовж вересня 2013-серпня 2014 року заборгованості по договору у розмірі 1057925,00 грн. (30.09.2013р. 98000,00 грн., 02.10.2013р. 14020 грн., 07.03.2014р. 293440 грн., 29.05.2014р. 283325,00 грн., 30.05.2014р. 260972 грн., 13.08.2014р. 10168,00 грн., 29.08.2014р. 98000,00 грн.) станом на 27.01.2015р. кредитором надіслано боржнику претензію про сплату боргу у розмірі 2026680,00 грн.

04.03.2015р. ТОВ "Індустріальні системи автоматизації" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Територіального управління державної судової адміністрації України в Полтавські області заборгованості у розмірі 2026680,00 грн., штрафних санкцій (пені 522230,31 грн., штрафу 100153,70 грн.) та інфляційних нарахувань (582770,52 грн.) за невиконання грошових зобовязань за договором про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти від 21.08.2013р. № 43.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.04.2015р. у справі №917/449/15 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача 135800,00 грн. основного боргу, 715,50 грн. пені, 100153,70 грн. штрафу, 61935,18 грн. інфляційних, 5972,09 грн. судового збору.

На дане рішення позивачем подано апеляційну скаргу, яку постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015р. задоволено частково. Рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні пені у сумі 521514,81 грн. та інфляційних у сумі 520835,34 грн. скасовано. У цій частині прийнято нове рішення, яким позов задоволено та стягнуто з відповідача пеню у сумі 521514,81 грн. та інфляційні у сумі 520835,34 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

За наслідками розгляду касаційної скарги відповідача постановою Вищого господарського суду України 18.11.2015р. її задоволено частково. Рішення господарського суду Полтавської області від 09.04.2015р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015р. в частині стягнення пені та штрафу скасовано. Справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Полтавської області. В іншій частині рішення господарського суду Полтавської області від 09.04.2015р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.215р. у справі № 917/449/15 залишено без змін.

Таким чином, господарськими судами в межах розгляду судової справи №917/449/15 вирішено питання щодо заборгованості Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області за договором від 21.08.2013р. №43, визнано 1-го відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання в частині встановленого договором строку проведення оплати за поставлений товар, а також правомірність стягнення з відповідача інфляційних втрат, нарахування яких здійснено з грудня 2013 по січень 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, п. 2.6 постанови Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №26.12.2011р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

В свою чергу, згідно з параграфом 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.11.1999р. право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитись у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Враховуючи, що рішенням у справі № 917/449/15, яке набрало законної сили, між тими ж сторонами встановлено неналежне виконання боржником взятого на себе зобов'язання за договором про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти від 21.08.2013р. № 43, а також правомірність нарахування інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, у відповідності до вимог ст. 35 Господарського процесуального кодексу України відповідні факти є встановленими та не підлягають доведенню стороною під час розгляду даної справи.

Як встановлено господарським судом апеляційної інстанції, 01.02.2015р. кредиторська заборгованість 1-го відповідача за основною сумою договору становила 2026680,00 грн.

Остаточне погашення суми кредиторської заборгованості відповідачем перед позивачем здійснено лише у квітні 2015 року, зокрема: 06.04.2015р. згідно платіжних доручень №№ 579-584, №№ 586-589, № 591 на загальну суму 896200,00, та 30.04.2015р. згідно платіжного доручень № 712-725 на загальну суму 1130480,00 грн.

Неналежне виконання Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області зобовязань за договором від 21.08.2013р. № 43 щодо здійснення оплати за поставлений товару стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" з позовом про стягнення 484562,68 грн. інфляційних нарахувань за прострочення виконання зобовязання за період лютий-квітень 2015 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 розміщена в розд. I "Загальні положення про зобов'язання" кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Формулювання ст. 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11).

Отже, інфляційні нарахування, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

З огляду на те, що боржник (Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області) є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання за договором від 21.08.2013р. №43, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивач правомірно скористався законодавчо визначеним правом на звернення до відповідача в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України з вимогою щодо стягнення інфляційних нарахувань від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за періоди лютий-квітень 2015 року.

При цьому, судова колегія зазначає, що відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні місцевим господарським судом до спірних правовідношень застосовуються приписи статті 612 Цивільного кодексу України без врахування положень частини першої статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Так, відповідно до ст. 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК).

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Практика судів, які приймають доводи відповідача про неможливість виконання грошового зобов'язання чи відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК, не є правильною. Вказану позицію викладено в Оглядовому листі Верховного Суду України від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві".

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення останнього від відповідальності за порушення договірного зобов'язання, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, посилання відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності своєчасного бюджетного фінансування, як підстави для звільнення останнього від обов'язку сплати інфляційних нарахувань на суму боргу, сплаченого в простроченням визначеного договором строку, є безпідставним.

При цьому, судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 15.05.2012 р. у справі № 11/446, та Європейського суду з прав людини - в рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України", відповідно до яких відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так само не приймається до уваги і посилання 1-го відповідача на неможливість визнання преюдиційного значення встановлених в межах судової справи №917/449/15 фактів для спірних правовідносин, з огляду на те, що господарськими судами під час розгляду вказаної справи не було досліджено обставин порушення 1-м відповідачем зобовязань за договором від 21.08.2013р. № 43 з вини Головного управління Державної казначейської служби України, оскільки: по-перше, відповідне судове рішення набуло законної сила та у відповідності до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим на всій території України; по-друге, обставини, на які посилається 1-й відповідач в межах розгляду даної справи, не мають правового значення для визначення наявності підстав для застосування відносно відповідача відповідальності, передбаченої положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової 9 інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог (з урахуванням період нарахуванням інфляційних втрат в межах судової справи №917/449/15) щодо стягнення з відповідача 484562,68 грн. інфляційних втрат за період лютий квітень 2015 року, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в цій частині 484562,68 грн. інфляційних нарахувань є математично правильними та відповідають вимогам приписів Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а також роз'ясненням, викладеним в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N 6 "Про судове рішення" визначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За наведених вище підстав, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі № 917/2657/15 скасуванню.

Судові витрати у відповідності до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 4 ч.1 ст. 104, ст.ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.04.2016р. у справі №917/2657/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, резолютивну частину якого викласти в наступній редакції:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" задовольнити.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (вул. Сінна, 16, м. Полтава, 36039, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" (АДРЕСА_1, 36014, ) 484562,68 грн. інфляційних нарахувань, 7268,44 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (вул. Сінна, 16, м. Полтава, 36039, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальні системи автоматизації" (АДРЕСА_1, 36014, ) 7995,28 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24.06.2016р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко