РІШЕННЯ

"22" червня 2016 р.Справа № 921/217/16-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Добра вода", с. Млинівці, Зборівський район, Тернопільська область,47242

до відповідача 1 Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, вул.Лисенка,1, м. Тернопіль, 46002.

відповідача 2 Головного управління державного казначейства у Тернопільській області, бул. Тараса Шевченка, 39, м. Тернопіль, 46001

про cтягнення збитків у сумі 100 000 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Переймибіда Р.Б., довіреність №14від 02.02.16р.,

відповідача 1: Кущак В.Б, довіреність № 30/1364/10 від 10.05.16 р.,

відповідача 2 : Вуїв С.В., довіреність № 28 від 18.01.15 р.

Суть справи :

ПАТ "Добра Вода" звернулось до господарського суду Тернопільської області із позовом до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та Головного управління державного казначейства у Тернопільській області про стягнення заборгованості в сумі 100 000 грн.

Ухвалою суду від 11.05.2016р. здійснено заміну відповідача 1 - Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на його правонаступника, а саме - Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Водночас, позивачем до прийняття рішення по справі, в порядку ст.22 ГПК України подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, зважаючи на що товариство просить стягнути 816 507,39 грн. збитків.

З мотивів, що викладені у відповідній ухвалі, заява про збільшення розміру позовних вимог повернута заявнику без розгляду, а відтак спір вирішується по суті у межах первісного позову.

Обґрунтовуючи свої вимоги, які підтримані у судовому засіданні його повноважним представником, позивач посилається на протиправну бездіяльність відповідача 1 із примусового виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 28.08.2012р. по справі №2/50/5022-556/2012 щодо стягнення присуджених на користь товариства сум боргу у сумі 816507,42 грн., чим ПАТ "ДОБРА ВОДА" завдано збитки в розмірі 100 000 грн., які підлягають відшкодуванню заявнику із Державного бюджету України на підставі ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Відповідач 1 проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. При цьому, орган державної влади вказує на відсутність усіх обов'язкових елементів складу правопорушення, зокрема, причинно-наслідкового зв'язку між протиправним діянням та понесеними витратами (шкодою), що у свою чергу виключає цивільно-правову відповідальність особи. Разом з тим, відповідач 1 зазначає, що наказ господарського суду Тернопільської області по справі №2/50/5022-556/2012 на даний час перебуває на виконанні Орджонікідзенського відділу ДВС Запорізького МУЮ, зважаючи на що можливість виконання останнього не втрачена.

У свою чергу, відповідач 2 по суті позовних вимог заперечив. Водночас, у судовому засіданні його представник вказує на те, що безспірне списання коштів із Державного бюджету України здійснюється виключно Державною казначейською службою України, а тому Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області є неналежним відповідачем у даній справі, зважаючи на що останнім подано клопотання про заміну відповідача 2 на належного.

Розглянувши дане клопотання Головного управління державного казначейства у Тернопільській області, господарський суд прийшов до висновку, що останнє не підлягає до задоволення. При цьому, судом враховані заперечення позивача з даного приводу та правові позиції, які містяться у п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", де зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

Таким чином, враховуючи, що відповідач 2 є територіальним органом Державної казначейської служби України, що здійснює функції по фінансовому обслуговуванню Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а відтак є належним відповідачем у даній справі.

Учасникам судового процесу належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,22,81-1 ГПК України, роз'яснено.

У відповідності до вимог ст.81-1 ГПК України, здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах.

За відсутності передбачених процесуальним законодавством підстав, судом відмовлено позивачу у задоволенні його заяви про відвід складу суду.

Строк вирішення спору судом продовжувався згідно ст.69 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення учасників спору, судом встановлено наступне.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 28.08.2012р. по справі №2/50/5022-556/2012 частково задоволено позовні вимоги ПАТ "ДОБРА ВОДА" до ТОВ "ТОРГОВИЙ СВІТ" про стягнення заборгованості у сумі 841 275,28 грн. та 16 825,51 грн. в рахунок повернення сплаченого судового збору.

У відповідності до ст.116 ГПК України 10.09.2012р. на примусове виконання даного судового акту господарським судом видано відповідний наказ.

04.10.2012 р. державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Станимир Р.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №34582991 по виконанню наказу господарського суду Тернопільської області №2/5/5022-556/2012 від 10.09.2012р. та встановлено строк для його добровільного виконання до 11.10.2012р.

Крім того, 04.10.2012р. державним виконавцем Першого відділу ДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У подальшому, 19.11.2012р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї.

18.11.2012р. державним виконавцем винесено постанову ВП №19943544 про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, у яке включено наказ господарського суду Тернопільської області №2/5/5022-556/2012 від 10.09.2012р.

23.11.2012 року відповідно до статей 5,11 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем вчинено запити в ТзОВ "Тернопільське міське БТІ", УДАІ УМВСУ в Тернопільській області, Тернопільське міське управління земельних ресурсів, Тернопільську обласну державну інспекцію державного технічного нагляду щодо зареєстрованого за боржником права власності на нерухоме та рухоме майно і відкриті рахунки в банківських установах.

Як вказує орган ДВС, 11.02.2013р. державним виконавцем проведено опис та арешт рухомого майна, що належить ТОВ "Торговий світ", про що складено акт опису та арешту майна.

В порядку ст.58 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем проведено визначення вартості описаного та арештованого майна, про що складено відповідний акт, згідно якого загальна вартість майна становить 4 970 грн.

Разом з тим, на депозитному рахунку Відділу знаходилась сума коштів у розмірі 57 442,28 грн. 18.03.2013р. проведено розрахунок розподілу стягнутих з боржника сум для задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням, відповідно до якого пропорційно від суми боргу, з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій ПАТ "ДОБРА ВОДА" підлягали до перерахування кошти в сумі 41 593,37 грн.

Згідно розпорядження від 01.04.2013р. на рахунок ПАТ "ДОБРА ВОДА" перераховано кошти в сумі 41 593,37 грн.

10.04.2013 року на адресу Першого відділу ДВС надійшла копія витягу з протоколу засідання конкурсної комісії з визначення спеціалізованої торговельної організації для передачі на реалізацію арештованого державним виконавцем майна від 09.04.2013 року № 13/2013.

15.04.2013 року між Першим відділом ДВС та ПП "СП Юстиція" укладено договір № 21/068/13/кт про надання послуг по організації і проведенню торгів з реалізації арештованого майна на комісійних умовах.

Водночас, ухвалою господарського суду Тернопільської області від 10.04.2013р. задоволено скаргу позивача в частині визнання незаконною бездіяльності Першого відділу ДВС в період з 18 по 31.10.2012р., яка виявилась у несвоєчасному накладенні арешту на рахунки боржника у банківських установах.

Також, ухвалою суду від 17.04.2015р. визнано незаконною бездіяльність Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції по виконанню наказу господарського суду Тернопільської області від 10.09.2012р. та зобов'язано орган ДВС вжити усі передбачені законом заходи, спрямовані на виконання наказу господарського суду.

14.04.2015р. державним виконавцем Першого відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлення виконавчого документа за підвідомчістю, яка скасована постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р.

10.12.2015р. державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження та 11.01.2016р. накладено арешт на кошти боржника.

Разом з тим, 29.02.2016р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із направленням за належністю до Орджонікідзевського відділу ДВС Запорізького МУЮ.

Як вказує позивач, зважаючи на протиправну бездіяльність державного виконавця, яка виявилась у несвоєчасному накладенні арешту на рахунки боржника у банках, що підтверджується ухвалою суду від 10.04.2013р., та невжитті усіх передбачених законом заходів, спрямованих на виконання судового рішення по справі №2/50/5022-556/2012, останнє залишається частково не виконаним, чим господарському товариству завдано збитки, стягнення яких і є предметом даного судового розгляду.

Оцінивши зібрані по справі докази та надані представниками сторін пояснення, суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити, з наступних міркувань.

Нормативно правова база для застосування інституту відшкодування завданої державою шкоди законодавцем визначена як у Основному Законі України так і в ряді спеціальних законодавчих актів.

Зокрема, згідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Правова основа відшкодування шкоди державою міститься у ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", за якою шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення всіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 04.06.2014 року по справі № 914/4280/13).

Відтак, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Обґрунтовуючи протиправність поведінки органу ДВС, позивач посилається на ухвалу господарського суду Тернопільської області від 10.04.2013р. по справі №2/50/5022-556/2012, відповідно до якої визнано незаконною бездіяльність Першого відділу ДВС в період з 18 по 31 жовтня 2012р., яка виявилась у несвоєчасному накладені арешту на рахунки боржника у банках; ухвалу господарського суду Тернопільської області від 17.04.2015р. по справі №2/50/5022-556/2012, якою визнано незаконною бездіяльність Першого відділу ДВС по виконанню наказу господарського суду Тернопільської області від 10.09.2012р. по справі №2/50/5022-556/2012 у період з 09.07.2013р. по 17.01.2014р.; та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р. по справі №2/50/5022-556/2012, якою, зокрема, визнано незаконними дії Першого відділу ДВС та визнано недійсною постанову державного виконавця від 14.04.2015р. про закінчення виконавчого провадження №34582991.

Обставини, встановлені у наведених вище судових актах, є приюдиціальними в силу вказівок ст. 35 ГПК України.

У той же час, як визначається в п. 9 Роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" № 02-5/2015 від 01.04.1994 р., з наступними змінами і доповненнями, у вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 04.10.2012р., державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно повідомлення ДПСУ від 18.10.2012р. зареєстровано 22 рахунки в банківських установах, з огляду на що відповідно до ст.52 Закону України "Про виконавче провадження", 31.10.2012р. державним виконавцем винесено постанову ВП №34582991 про арешт коштів боржника, копія якої була направлена сторонам до відома та в банківські установи для виконання.

Згідно наданої банківськими установами інформації, зокрема, ПАТ Комерційний банк "Приватбанк", ПАТ "ТЕРРА БАНК", Західне регіональне управління ПАТ "Фінанси і кредит", Відділення Тернопільської регіональної дирекції ПАТ "ВТБ Банк", Тернопільської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", рахунки боржника станом на час винесення виконавцем постанови від 31.10.2012р. були закритими, або коштів було недостатньо для виконання даної постанови (копії листів знаходяться у матеріалах справи). Крім цього філія ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" повідомила про наявність коштів на рахунку боржника у сумі лише 610,15 грн.

В порядку ст.38 ГПК України, за клопотанням позивача, відомості щодо коштів, які знаходились на банківських рахунках боржника, витребовувались і судом у банківських установ. Із отриманих від останніх відповідей слідує, що у період з 18.10.2012р. по 06.11. 2012р. на рахунках боржника були відсутні грошові кошти за рахунок яких можливо було б виконати наказ господарського суду Тернопільської області від 10.09.2012р. по справі №2/50/5022-556/2012 ( копії листів у справі). Жоден банк не надав відомостей, які б засвідчували протилежне.

У той же час, як слідує із матеріалів справи, відповідачем 1 вчинено ряд дій по встановленню майна боржника, за рахунок якого можливе стягнення на виконання рішення суду. Зокрема, накладено арешт на майно боржника та оголошена заборону на його відчуження, вчинено запити в ТзОВ "Тернопільське міське БТІ", УДАІ УМВСУ в Тернопільській області, Тернопільське міське управління земельних ресурсів, Тернопільську обласну державну інспекцію державного технічного нагляду щодо встановлення зареєстрованого за боржником права власності на нерухоме та рухоме майно.

Так, 07.02.2013р. керівник ТОВ "Торговий світ" надав державному виконавцю "Баланс на 31.12.2012р. (форма один) та перелік основних засобів підприємства" та 15.02.2013р. надано перелік основних засобів станом на 2010, 2011 та 2012р.

За наслідками проведення визначення вартості описаного та арештованого майна складено акт, згідно якого загальна вартість майна боржника становить 4 970 грн.

У свою чергу, відомостей про наявність у ТОВ "Торговий світ" будь-якого іншого рухомого чи нерухомого майна, на яке державним виконавцем протиправно не було накладено арешт, матеріали справи не містять. Не зазначає про таке майно і позивач, як і не надає суду належні докази його наявності.

Суд зазначає, що листи Тернопільської ОДПІ від 05.04.13 р. №8440, із наведеними у ньому даними податкової звітності з податку на прибуток за 4 квартал 2012 року та від 09.04.13 р. №8705, із переліком контрагентів боржника у 3-4 кварталах 2012 року, вказують лише на здійснення господарської діяльності у даний період ТОВ "Торговий світ", однак не дають можливості встановити чи реалізовувалось при цьому саме майно боржника, ідентифікувати це майно, визначити його правовий статус, а відтак і зробити висновок про те, що із власності боржника вибуло майно, достатнє для виконання судового рішення , внаслідок саме протиправної бездіяльності державного виконавця.

В той же час, на переконання суду, необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження.

Суд вважає, що держава не може нести відповідальності щодо стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об'єктивно не можливо через відсутність чи недостатність у боржника майна.

Отже, хоча матеріалами справи і підтверджується часткова бездіяльність відповідача 1 при виконанні вищезазначеного судового наказу, проте між протиправною поведінкою органу ДВС та наслідками, що настали у вигляді заподіяної господарському товариству шкоди відсутній причинно-наслідковий зв'язок, як один із обов'язкових елементів складу правопорушення.

Разом з тим, на час вирішення даного спору, за твердженням позивача та за даними довідки органу ДВС від 14.06.16 р. №30/5931/10, виконавче провадження із примусового виконання наказу господарського суду Тернопільської області від 10.09.2012р. по справі №2/50/5022-556/2012 триває та перебуває на виконанні в Орджонікідзенському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

З огляду на наведене, суд зазначає, що позивач не втратив права та об'єктивної можливості на отримання належних йому сум за вказаним виконавчим документом під час здійснення виконавчого провадження. В свою чергу, у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.09.2013 року по справі №6-48 цс 13 зазначено, що сам факт тривалого невиконання рішення суду не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді нестягнутої за рішенням суду суми.

Таким чином позивач не довів факту заподіяння йому шкоди саме у заявленому розмірі.

При цьому, зважаючи на неодноразові клопотання господарюючого суб'єкта про витребування судом письмових доказів, у осіб, які не являються учасниками даного судового процесу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За вказівками процесуального законодавства, що викладені у ст.ст. 33-34 ГПК України, саме на учасників судового процесу покладено обов'язок довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Натомість, в силу ст.4-3 ГПК України, обов'язком суду є створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а не збирання будь - яких доказів, які на думку учасників судового процесу підтверджуватимуть їхні доводи щодо предмета спору.

За статтею 38 ГПК України суд вправі витребовувати докази лише за певних обставин.

Так, особою, що заявляє з даного приводу відповідне клопотання, поряд із іншим має бути зазначено підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Натомість, звертаючись до суду із клопотанням щодо витребування у Тернопільської ОДПІ актів/довідок, складених внаслідок проведених перевірок ТОВ "Торговий світ" за період з 01.10.12 р. по 2015 р., ні реквізитів даних документів, ні будь - якої інформації, що такі перевірки проводились контролюючим органом, а відтак і підстав з яких випливає, що фіскальна служба має дані письмові докази, господарське товариство не вказує взагалі. Аналогічно це стосується і клопотання про витребування у державної податкової інспекції назв та адресних даних контрагентів, з якими у 4 кварталі 2012 року ТОВ "Торговий світ" здійснював господарські операції.

І в будь-якому разі, звертаючись до суду із клопотанням в порядку ст.38 ГПК України, заявник зобов'язаний навести обставини, які може підтвердити відповідний доказ.

З точки зору законодавства податкова звітність фіксує лише процес обчислення податку, а також суму, що підлягає сплаті до бюджету, а не дані щодо індивідуально визначеного майна платника та його правового статусу.

Так, за ст. 46.1. Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок - це документ, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Натомість, у спірних правовідносинах, на позивача законодавцем покладено тягар доведення наявності майна у боржника, а не факт ведення ним господарської діяльності під час виконання судового рішення. Відомостей, які потребують з'ясуванню згідно з п.9 Роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" № 02-5/2015 від 01.04.1994 р. звітні документи боржника не містять.

З наведеного, судом відмовлено і в задоволенні клопотання господарського товариства про витребування у фіскальної служби податкової звітності боржника за 2012-15 роки.

В свою чергу, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують сукупність необхідних складових для застосування до відповідача цивільної відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а отже у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення позову. Варто зазначити що аналогічні за змістом висновки щодо подібних правовідносин, неодноразово висловлювались і Вищим господарським судом України, зокрема, у постановах від 19.11.14 р. по справі № 909/553/14, від 22.12.15 р. по справі №992/2836/14, тощо.

У відповідності до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 01.07.16 р.

Суддя О.В. Руденко