ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р.Справа № 916/821/16
Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Волкова Р.В.,

при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Одеса),

до відповідачів:

1) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м. Одеса),

2) фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Одеса),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4

про визнання недійсними договір позички та договір оренди.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_5 (за довіреністю);

Від відповідачів: Халдай І.В (адвокат),

Від третьої особи: Халдай І.В (адвокат)

Встановив:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладання договору позички від 25.03.2013 р., укладеного між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2; визнання недійсним з моменту укладання договору оренди від 25.03.2013 р. між ФОП ОСОБА_2 як орендодавцем та ФОП ОСОБА_1, як орендарем.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідачі не мали належних повноважень на укладання відповідних договорів і їх здійснення. Стверджує, що допущені при укладанні та здійсненні договору позики порушення, потягнули за собою і порушення законодавства при укладанні договору оренди приміщень, які стали предметом незаконної позики, а також порушення прав орендаря і суборендаря.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, надав до суду відзив на позовну заяву (зареєстрований за вхід. № 12576/16 від 19.05.2016р.) в якому посилається на правомірність укладання договорів, дотримання при їх укладанні вимог законодавства, відсутність у позивача обґрунтованих доводів щодо неправомірності таких договорів, на недоведеність позовних вимог та інші обставини вказані у відзиві.

Ухвалою від 03.06.2016 року, за клопотанням позивача, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача було залучено ОСОБА_4.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову враховуючи наступне.

25.03.2013 р. за договором позички ОСОБА_3 (Позичкодавець) передав ОСОБА_2 (Позичкоотримувач) у безкоштовне тимчасове користування майно, яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1, нежиле приміщення № 501, загальною площею 109,1 кв.м.

25.03.2013 р. між ФОП ОСОБА_2 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна за яким Орендодавець передав у орендне користування строком до 15.03.2016 р. частину приміщень загальною площею 53,7 кв.м. нежитлової будівлі, розташованою по АДРЕСА_1 (на території міської лікарні №11), яка раніше належала матері ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4, а потім за мировою угодою, затвердженою Білгород-Дністровським районним судом, вказана будівля була зареєстрована на праві власності брата ОСОБА_4 - ОСОБА_3 (відповідач 2).

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що орендодавець має майнові права на вказані у договорі приміщення відповідно з договором позики.

Приміщення було передано Орендодавцем та прийнято Орендарем за актом приймання-передачі майна (додаток № 1), який підписується одночасно з договором оренди (п.2.1 Договору).

Договір набирає чинності з 25.03.2013 р. та діє до 15.03.2016 р. (п.3.1 Договору).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Виходячи зі змісту зазначених норм, право на судовий захист у суб'єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права чи охоронюваного законом інтересу.

При цьому, наявність охоронюваного законом інтересу повинна носити не абстрактний характер, а ґрунтуватись і тісно пов'язуватись з наявністю у особи певних прав на майно.

Позивач стверджує, що договір позички на підтвердження майнових прав орендодавця не надавався, конкретні відомості щодо умов договору позики орендодавцем також при укладанні договору оренди не розголошувалось. З договором позики ознайомився тільки у січні 2016 р, коли ФОП ОСОБА_2 заявив позов про стягнення недоплат орендної плати.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вважає, що ФОП ОСОБА_2 ввів його в оману своїми недостовірними ствердженнями, записаними у пункті 1,3 договору оренди від 25.03.2013 р. про те, що він має майнові права розпоряджатись приміщеннями, які здавав в оренду, насправді ж договір позички ним був укладений не з власником нерухомості ОСОБА_3, а з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, тобто суб'єктом підприємницької діяльності, що не був власником нерухомості.

Суд вважає такі доводи позивача безпідставними та помилковими.

ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення яке передано в оренду, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Відповідно до ст.317 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст.2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно ст. 325 ЦК суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Чинне законодавство України не розділяє власність фізичної особи та власність фізичної особи-підприємця. Власником будь-якого майна, яке набуто фізичною особою-підприємцем у процесі здійснення підприємницької діяльності, завжди буде фізична особа, саме вона є суб'єктом права власності, тому саме вона відповідає своїм майном за усі наслідки її діяльності у якості підприємця.

Законодавство визначає суб'єктом права власності саме фізичну особу, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином майно має реєструватися за фізичною особою, тому відсутні підстави вважати договір позички від 25.03.2013 р. неправомірним з наведених позивачем підстав.

Крім того, Позивач стверджує, що ФОП ОСОБА_2 не мав права розпоряджатись майном наданим в оренду, оскільки він не є власником.

Ці твердження також не підтверджується матеріалами справи, оскільки пунктом 2.3 Договору позички передбачено, що Позичкоотримувач має право передавати в найм (оренду) майно на свій розсуд без згоди Позичкодавця.

Таким чином відповідачі при укладанні договору від 25.03.2013 р. позички погодили право на передання запозиченого нерухомого майна в найм (оренду) іншим особам.

Згідно ч. Ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження і доводи позивача щодо відсутності у ФОП ОСОБА_2 права на передачу отриманого майна у оренду.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Проте, позивачем не доведено незаконність оспорюваних договорів та не надано доказів для визнання їх недійсними.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд звертає увагу на те, що значну частину вказаних порушень, які наводить позивач в позовній заяві, стосуються не господарських правовідносин, оскільки захист прав позивача в цьому випадку повинно здійснюватись в іншому порядку.

Відповідно до ст.ст.44,49 Господарського процесуального Кодексу України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 52, 317, 320, 325, 759, 793 Цивільного Кодексу України, ст. 1 Господарського Кодексу України, ст. ст. 33, 32 - 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позички від 25.03.2013 р. та оренди від 25.03.2013 р. - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 17.06.2016 року.

Повний текст рішення складено 22 червня 2016 р.

Суддя Р.В. Волков