ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа № 911/1380/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А Транс», м.Київ

до Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства, м.Боярка

про стягнення 4477,41грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «А Транс» (далі позивач) до Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства (далі відповідач) про зміну призначення платежу на суму 4477,41 грн.

Провадження у справі №911/1380/16 порушено відповідно до ухвали суду від 22.04.2016 року та призначено справу до розгляду на 10.05.2016 року.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 10.05.2016 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.05.2016 року подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Розгляд справи відкладався до 23.06.2016 року.

22.06.2016 року позивачем подано до суду заяву про зміну предмета позову, в якій позивач просить зобов'язати Києво-Святошинське виробниче управління житлово-комунального господарства зарахувати в якості оплати за надані послуги за Договором №4 від 12.01.2015 року про надання послуг із розміщення та захоронення побутових відходів, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «А Транс» та Києво-Святошинським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, грошові кошти, сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «А Транс» на користь Києво-Святошинського виробничого управління житлово-комунального господарства платіжними дорученнями: №512 від 26.05.2015 року у сумі 1477,41 грн.; №517 від 27.05.2015 року у сумі 1 000,00 грн.; №28 від 26.06.2015 року у сумі 2000,00 грн., з дати здійснення оплат за даними платіжними дорученнями.

Дослідивши заяву позивача про зміну предмету позову, судом встановлено, що в такій заяві позивач фактично уточнив заявлені в позові вимоги, визначивши спосіб виконання зобовязання, тому така заява не змінює предмету позову і прийнята судом в якості уточнення позовних вимог.

В судовому засіданні 23.06.2016 року позивач позовні вимоги підтримав та надав додаткові пояснення з врахуванням відзиву на позов. Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, господарський суд, ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 20.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «А Транс» (позивач) та Києво-Святошинським виробничим управлінням житлово-комунального господарства (відповідач) було укладено Договір №17 про надання послуг із розміщення та захоронення побутових відходів.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору №17 від 20.01.2014 року відповідачем надавались послуги з розміщення та захоронення побутових відходів, а позивачем здійснювались оплати за даним Договором.

Стан виконання зобовязань за Договором №17 від 20.01.2014 року сторони зафіксували у підписаному обома сторонами Акті звірки розрахунків станом на 31.12.2014 року, згідно з яким, станом на 31.12.2014 року заборгованість з оплати послуг за Договором №17 від 20.01.2014 року складала 33 466,61 грн.

При цьому, останньою оплатою, врахованою сторонами при визначенні зобовязань станом на 31.12.2014 року є здійснена оплата від 30.12.2014 року в сумі 7 000,00 грн., про що вказано в Акті звірки.

Позивач зазначає, що існуюча станом на 31.12.2014 року заборгованість в сумі 33 466,61 грн. була погашена позивачем починаючи з 23.01.2015 року по 25.05.2015 року, що підтверджується довідкою Відділення Голосієво ПАТ «ВТБ БАНК» від 25.02.2016 року №61/118-2 про надходження коштів.

Як зазначає позивач, при здійсненні наступних двох оплат: від 26.05.2015 року у сумі 1477,41 грн. та від 27.05.2015 року у сумі 1 000,00 грн., а також оплати від 26.06.2015 року у сумі 2000,00 грн., позивач помилково вказав у платіжних дорученнях невірне призначення платежу: «Сплата за розміщення та захоронення ТПВ зг. Дог. 17 від 20.01.2014 року, у т.ч. ПДВ 20,00 %», замість призначення платежу за наступним аналогічним Договором №4 від 12.01.2015 року про надання послуг із розміщення та захоронення побутових відходів (далі - Договір №4 від 12.01.2015 року), за яким на той час фактично надавались послуги відповідачем позивачу. Всього було помилково сплачено 4 477,41 грн.

Вищевказані грошові кошти, сплачені з невірним призначенням платежу, відповідач позивачу не повернув, а так само не врахував в якості оплат за наступним Договором №4 від 12.01.2015 року, за яким фактично й були здійснені дані оплати.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами переказу без участі банк (абзац 10 ОСОБА_3 платіжних систем Національного банку України від 09.06.2011р. № 25-111/1438-7141 Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу»).

Таким чином, позивач вважає, що питання про зміну призначення платежу після списання грошових коштів вирішується між сторонам без участі банку та з урахуванням статті 526 Цивільного кодексу України, зокрема, шляхом обміну листами.

Листом вих. №8 від 25.03.2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про зміну призначення платежу та зарахування вищевказаних трьох платежів, здійснених з невірним призначенням платежу, в рахунок оплати за Договором №4 від 12.01.2015 року, оскільки саме за даним Договором послуги фактично надавались відповідачем на дату оплати.

Відповідач письмової відповіді на вищевказаний лист не надав, однак в телефонному режимі повідомив позивача про те, що вищевказані кошти відповідач не зарахує в якості оплати за Договором №14 від 12.01.2015 року, а залишить собі в якості компенсації інфляційних втрат та штрафних санкцій.

У звязку з чим, позивач стверджує, що грошові кошти, сплачені позивачем згідно вищевказаних трьох платіжних доручень, були безпідставно та в односторонньому порядку присвоєні відповідачем.

При цьому позивач вважає, що спірні кошти повинні бути зараховані відповідачем в якості оплати за Договором, вказаним у зміненому призначенні платежу (№4 від 12.01.2015 року) і наполягає, що такі кошти мали бути зараховані з дати фактичних оплат, оскільки в іншому випадку (в тому числі в разі повернення спірних грошових коштів чи зарахування не за Договором №4 від 12.01.2015 року) у позивача буде рахуватись заборгованість за Договором №4 від 12.01.2015 року, що є підставою для нарахування штрафних санкцій.

В позові позивач просить зобовязати відповідача зарахувати в якості оплати за надані послуги за Договором №4 від 12.01.2015 року про надання послуг із розміщення та захоронення побутових відходів між Товариством з обмеженою відповідальністю «А Транс» та Києво-Святошинським виробничим управлінням житлово-комунального господарства грошові кошти, сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «А Транс» на користь Києво-Святошинського виробничого управлінням житлово-комунального господарства платіжними дорученнями №512 від 26.05.2015 року в сумі 1477,41 грн., №517 від 27.05.2015 року в сумі 1000,0 грн. та №28 від 26.06.2015 року в сумі 2000,00 грн., з дати здійснення оплат за наведеними платіжними дорученнями.

Таким чином, з огляду на викладені позові обставини, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 526 Цивільного кодексу України, яка передбачає наявність зобовязальних відносин, та ст. 1089 Цивільного кодексу України, яка передбачає перерахування коштів банком згідно визначеного платником призначення платежу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 1089 Цивільного кодексу України визначено, що за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені ш його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту. Банк не має права робити виправлення у платіжному дорученні клієнта, якщо інше не встановлено законом або банківськими правилами (частина 2 статті 1090 ЦК України).

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб'єктів переказу регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до пункту 32.3 статті 32 якого банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з врахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (далі - Інструкція), яка регулює порядок здійснення безготівкових розрахунків, встановлено, що банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів на відповідність вимогам пунктів 2.4 та 2.5 Інструкції та додатку 8 до неї. Реквізит платіжного доручення «Призначення платежу» заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками (п. 3.8 Інструкції).

Відповідно до пункту 2.29 Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит «Призначення платежу» до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення.

Згідно з Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22, на яку посилається позивач, передбачено, що реквізит платіжного доручення «Призначення платежу» заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками (пункт 3.8 Інструкції).

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами переказу без участі банку (абзац 10 ОСОБА_3 платіжних систем Національного банку України від 09.06.2011 року № 25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу»).

Відповідач у відзиві проти позову заперечував, зазначив, що 12.04.2016 року повідомив позивача, що не задовольняє прохання-пропозицію позивача про зміну цільового зарахування коштів на загальну суму 4477,41 грн., оскільки кошти були перераховані саме за Договором №17 від 20.01.2014 року, за яким зобов'язання не виконувались належним чином.

Тому враховуючи встановлений ст. 534 Цивільного кодексу України пріоритет черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням, сплачені позивачем кошти за Договором №17 від 20.01.2014 року, розподілялись на погашення неустойки у звязку з простроченням виконання відповідних зобовязань.

Відповідно до п. 1.4, п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року № 22, відповідальність за помилкове списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача, несе платник.

В ході розгляду спору судом враховано позицію Вищого господарського суду України в постанові від 30.09.2010 року у господарській справі № 47/109-10, згідно з якою, у листі Національного Банку України № 25-113/1506-9580 від 26.09.2005 «Про виправлення у розрахунковому документі» зазначено, що питання щодо внесення змін до реквізиту «Призначення платежу» платіжного доручення після зарахування коштів на рахунок отримувача має вирішуватися між платником та отримувачем коштів у порядку, узгодженому між ними, оскільки пунктом 1.24 глави 1 Інструкції визначено, що спори між платниками і отримувачами коштів з питань проведення розрахунків вирішуються ними без участі банків. У зв'язку з тим, що суд не має права втручатися в господарську діяльність підприємств, а лист щодо зміни призначення платежу є способом узгодження між суб'єктами господарювання своїх господарських відносин, які стосуються зарахування коштів за тим чи іншим договором, а не підставою для припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, то касаційна інстанція дійшла висновку про обґрунтованість висновку щодо відсутності підстав для врахування коштів, сплачених за іншим договором, в рахунок погашення боргу за спірним договором.

Враховуючи, що між сторонами відсутні правочини, які регулюють порядок вирішення питання про зміну призначення платежу в разі помилкового зарахування, що виключає наявність відповідних зобовязань отримувача платежу, посилання позивача на ст. 526 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Крім того, відповідальність за правильність визначення призначення платежу і спрямування сплати коштів несе платник, відповідно відповідальність за неправильне спрямування коштів за одним договором і їх фактична несплата за іншим договором, покладається на платника у відповідності до визначених законодавством наслідків фактичного порушення господарських зобовязань.

При цьому, врегулювання питання щодо призначення платежу передбачаються виключно за домовленістю сторін і не є зобовязальними, зокрема, щодо спрямування коштів саме за наведеним в позові Договором №4 від 12.01.2015 року чи іншим, визначеним платником зобовязанням.

В разі безпідставності сплати коштів та не врегулювання за домовленістю сторін відповідного питання, кошти вважаються безпідставно сплаченими і підлягають поверненню на рахунок платника у відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України з подальшою їх сплатою за належним призначенням.

При цьому, ні норми законодавства, ані існуючі між сторонами правочини не передбачають обовязку відповідача приймати та задовольняти прохання позивача про зміну призначення платежу.

Як визначено ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Щодо посилань позивача на належність саме обраного способу захисту, оскільки в іншому випадку будуть вважатись порушеними строки виконання зобовязань за Договором № 4 від 12.01.2015 року, суд зазначає, що в разі помилковості перерахування коштів, відповідальність за що покладається на платника, і не врегулювання питання про зміну призначення платежу, що передбачено за взаємною згодою сторін, платіж не вважається своєчасно здійсненим, і позивач мав належно виконувати зобовязання шляхом своєчасно сплати платежів за Договором №4 від 12.01.2015 року, і окремо вирішувати питання про повернення спірних коштів.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту не передбачений ні ст. 16 Цивільного кодексу України, ні іншими нормами законодавства та домовленостями сторін.

Таким чином, позовні вимоги не обґрунтовані та безпідставні, тому задоволенню не підлягають.

Також, суд зазначає, що в межах даного спору не підлягають дослідженню обставини щодо фактичного виконання сторонами умов Договорів, оскільки навіть в разі встановлення наявності чи відсутності заборгованості чи підстав для зарахування відповідних коштів в якості неустойки за Договором № 17 від 20.01.2014 року, відповідні обставини не породжують зобовязання відповідача коригувати призначення спірних платежів. Обставини щодо виконання Договорів підлягають дослідженню в межах відповідних спорів, які виникають з зобовязальних відносин.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, відповідачем заперечені, тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 07.07.2016 р.