Київський апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укренергоремонт-2000» на ухвалу господарського суду міста Києва від 05.04.2016 у справі № 43/75-15/7-б за заявою ЗАТ «Виробничо-торгова фірма (далі-ЗАТ «ВТФ) «Радосинь» про визнання банкрутом, апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року - без змін.
Повністю погоджуючись із вступною та резолютивною частиною прийнятої постанови, керуючись частиною третьої ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку щодо мотивувальної частини прийнятого рішення.
Звертаючись з заявою у листопаді 2015 року, ліквідатором було пропущено строк позовної давності про визнання недійсним договору купівлі-продажу векселів № Б-36-05/1 від 17.04.2007.
У відповідності до частин 1,2 ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Так, до спірних правовідносин у відповідності до статті 111-28 ГПК України підлягає застосуванню висновок Верховного Суду України у справі № 922/5094/14 від 13.01.2016 (на чому наполягав апелянт), згідно з яким для юридичної особи (сторони правочину) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину. Також Верховний Суд України вказав, що спеціальним Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, дійсній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - спеціальний Закон) спеціальних норм про позовну давність (у тому числі для звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено.
Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частин 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
В матеріалах даної справи наявні заяви про застосування позовної давності. Проте, суд дійшов помилкового висновку про те, що заява ліквідатором подана в межах встановленого Законом трирічного строку позовної давності з обґрунтуванням прав останнього у відповідності до ст.20 спеціального Закону. Викладене суперечить вищенаведеній правовій позиції Верховного Суду України.
Проте, заява ліквідатора підлягала до задоволенню з застосуванням частини 5 статті 267 ЦК України, а строк позовної давності - поновленню. Так, ліквідатором зазначений строк було пропущено з поважних причин (через несвоєчасну передачу йому документів попередніми арбітражними керуючими). А тому суд повинен визнати поважними причини пропущення позовної давності.
Таким чином, заява правомірно задоволена судом, проте з інших мотивів, що не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції у розумінні статті 104 ГПК України.
Також підлягали відхиленню в мотивувальній частині постанови доводи апелянта про незаконний склад суду.
Так, згідно протоколу автоматичного розподілу від 13.11.2015, який наявний у матеріалах справи, склад суду був визначений у відповідності до приписів статті 2-1 ГПК України. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги з цих мотивів не було.
Суддя
Київського апеляційного
господарського суду О.М. Коротун