ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Справа № 916/4281/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Дроботова Т.Б., Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:Скопінцев Ю.Ю., дов. №2844 від 17.12.2015р.;
від відповідача:Гресько Д.В., дов. №03 від 12.01.2016р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт"
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р.
у справі господарського суду№916/4281/15 Одеської області
за позовомДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Білгород-Дністровського морського порту)
до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт"
простягнення 954 905,68грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.11.2015р. у справі №916/4281/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р. у справі №916/4281/15 вищезазначене судове рішення частково скасовано та викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 79 842,25 грн. - 3% річних, 714 732,32 грн. інфляційних втрат та 11 917,22 грн. судового збору за розгляд позовної заяви. Решту рішення залишити без змін.". Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, Державне підприємство "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", з прийнятою постановою апеляційної інстанції не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою разом з клопотанням про відновлення пропущеного процесуального строку на її подання, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити без змін судове рішення місцевого господарського суду.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.05.2016р. задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на подання касаційної скарги, відновлено строк на її подання, зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Ухвалою від 07.06.2016р. Вищий господарський суд України відклав розгляд касаційної скарги.

У письмовому відзиві на касаційну скаргу позивач просив оскаржувану постанову апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 21.06.2016р. представник відповідача підтримав вимоги касаційної скарги, представник позивача - заперечував проти її задоволення.

Перевіривши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт".

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 13.06.2013р. між Білгород-Дністровською філією Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" укладений договір встановлення сервітуту №6, предметом якого є право користування відповідача причалами позивача з невід'ємними спорудами та конструкціями для проведення відповідачем господарської діяльності за переліком, визначеним в Додатку №1 до договору, що є невід'ємною його частиною.

Розрахунки здійснюються відповідачем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позивача щомісячно на підставі Акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків (п.2.3 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору здавання позивачем послуг з надання у користування причалів та приймання їх результатів відповідачем оформлюється Актом надання послуг з використання причалів, який оформлюється позивачем та щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, направляється відповідачу.

Також господарськими судами встановлено, що позивач умови договору виконав у повному обсязі, що підтверджується Актами надання послуг, які підписані обома сторонами, на підставі яких відповідачу були виставлені рахунки до оплати (використання причалу) на загальну суму 2 073 652,45грн., проте оплата була проведена відповідачем частинами по деяким рахункам та з простроченням строку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем відповідно до ст. 22 ЦК України не було доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення (противоправної поведінки особи, настання шкоди, причинного зв'язку між противоправною поведінкою особи та шкодою, вини завдавача шкоди).

Відповідно до положень статей 2, 43, 54 ГПК України господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову.

При цьому господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18.05.2016р. у справі №922/51/15.

Так, переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд виходячи із характеру спірних правовідносин, з якими позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, обґрунтовано зазначив, що заявлені позовні вимоги носять майновий характер про стягнення заборгованості у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору в частині прострочення платежу за користування причалами, у зв'язку з чим відповідно до положень ст. 625 ЦК України та умов договору, позивачем нараховані пеня, 3% річних та інфляційні нарахування.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Обов'язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, виходячи з встановлених судами попередніх інстанцій обставин та враховуючи наведену норму, перевіривши розрахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних, апеляційна інстанція дійшла до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у сумі 714 732,32грн. та 79 842,25грн. відповідно. При цьому, апеляційним господарським судом враховані рекомендацій Верховного Суду України.

Щодо вимог про стягнення пені за період з 16.09.2013р. - 15.07.2014р., враховуючи дату направлення позивачем позовної заяви до суду - 19.10.2015р., а також заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, апеляційний господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні такої вимоги з підстав пропуску строку позовної давності на підставі ч. 2 ст. 258 ЦК України.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р. у справі №916/4281/15 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р. у справі №916/4281/15 - залишити без змін, а касаційну скаргу Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Т.Б. Дроботова
Суддя Л.І. Рогач