донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

04.07.2016 справа №905/1240/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: при секретарі судового засідання:ОСОБА_1В ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: від третьої особи:ОСОБА_5 довір. ОСОБА_6 довір. не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ
на рішення господарського суду Донецької області
від22 квітня 2016 р.
у справі № 905/1240/16 (суддя О.Ю. Філімонова)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод", м. Донецьк
до відповідача: за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь", м. Курахове Донецької області
про - визнання недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Відкритим акціонерним товариством "Донецький металопрокатний завод" - визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" право вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16:

- визнано недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладений між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод;

- визнано відсутнім у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк право вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк", м. Київ звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16 із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає рішення суду першої інстанції прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права, вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Зазначив, що справа повинна була розглядатись за правилами підсудності в господарському суді за місцезнаходженням відповідача в м.Києві. Крім того, вважає, що провадження у справі підлягає припиненню, враховуючи наявність рішення господарського суду м. Києва по справі №910/10189/15, яким вирішено спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Позивач у судовому засіданні 04.07.2016р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Відповідач у судовому засіданні 04.07.2016р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Третя особа у судове засідання 04.07.2016р. не прибула, причини неявки не повідомила.

Фіксування судового засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку, встановленому ст.ст.4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2010р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк (далі банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь (далі позичальник) укладено кредитний договір №70 (далі договір).

Відповідно до п.1.1. договору, банк на умовах цього договору зобовязується надати позичальнику кредит в сумі 30000000,00 (тридцять мільйонів) доларів США 00 центів, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 22 грудня 2013 року, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобовязання у повному обсязі на умовах та в строки, визначені даним договором.

Відповідно до п.3.1.1. договору, плата за користування кредитними коштами встановлюється у вигляді процентів, розмір яких встановлюється умовами цього договору та має статус диференційованої ставки, під якою в цьому договорі розуміється наступне: кредитним договором встановлюється базовий розмір процентів, що нараховуються за користування кредитними коштами за умови повного та всебічного виконання позичальником всіх умов цього договору та договорів про забезпечення, та визначаються умови, за яких застосовується підвищений розмір плати за користування кредитними коштами, який визначається шляхом збільшення базової процентної ставки на кількість процентних пунктів, що встановлена цим договором.

Встановлення диференційованої процентної ставки є особливою умовою кредитування в частині визначення плати за користування кредитними коштами, а застосування диференційованої процентної ставки (підвищеної та базової процентної ставки) не змінює правовідносини за цим договором та/або його істотних умов.

Вищезазначена умова про збільшення розміру процентів за користування кредитом застосовується за взаємним волевиявленням та згодою сторін, що виражено шляхом укладання цього договору та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього договору або нового договору.

Базовий розмір процентів. Проценти за користування кредитними коштами, розмір яких є базовим, встановлюються у розмірі 10,0% (десять) процентів річних.

Підвищений розмір процентів. Сторони, укладаючи цей договір, домовились, що розмір процентів за користування кредитом збільшується на 1 (один) процентний пункт при настанні кожного із нижченаведених випадків:

- при невиконання позичальником умови, визначеної п.4.3.2. цього договору. Ця умова діє до моменту виконання позичальником умов п.4.3.2. цього договору у повному обсязі.

- при невиконанні позичальником більше ніж на 5% (пять) відсотків умови, визначеної п.п.4.3.11.1. цього договору щодо проведення загальних кредитових оборотів при цьому вказане значення загальних кредитових оборотів приймається для розрахунку як 100 (сто) відсотків. При цьому, підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується з 15-го числа календарного дня місяця наступного за кварталом, в якому порушено зобовязання, що визначене у п.п.4.3.11.1. цього договору та діє по 14-ий календарний день включно календарного місяця, наступного за кварталом, в якому була збільшена процентна ставка за користування кредитом за невиконання зобовязання по проведенню оборотів, що визначене п.4.3.11.1. цього договору.

Згідно з п.4.3.11.1. договору, позичальник зобовязаний з метою мінімізації ризиків банку, повязаних з необхідністю здійснення на налізу певного спектру фінансових показників позичальника, а також наявністю грошових коштів для здійснення прав банку у випадку порушення позичальником певних умов цього договору з 01.01.2011р. позичальник повинен забезпечити проведення в банку щоквартальних загальних кредитових оборотів по поточних рахунках, відкритих в банку в сумі, що дорівнює загальним кредитовим оборотам позичальника у всіх банках за квартал, що передує кварталу, за який здійснюється моніторинг, пропорційно розміру кредитної заборгованості позичальника перед банком в загальній кредитній заборгованості позичальника перед іншими банками, де у позичальника відкриті рахунки (фактична заборгованість по всім видам кредитів в інших банках) станом на перше число квартала, за який проводиться моніторинг,та забезпечувати розмір таких кредитових оборотів у вищезазначеному обсязі протягом строку дії договору.

Моніторинг виконання умов п.4.3.11.1. цього договору проводиться не пізніше 15-го числа кожного місяця, наступного за звітним кварталом.

Під щоквартальним загальним кредитовим оборотом у цьому договорі розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли на поточні рахунки позичальника в банку протягом кожного розрахункового кварталу.

Матеріали справи свідчать, що 04.02.2011р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р.

Договором №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. внесенні зміни до п.3.1.1., п.4.2.1., п.4.3.11.1., п.4.3.1.12.1.

Так, п.3 договору №1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. внесено зміни до п.4.3.11.1. кредитного договору, які виявились у встановленні в якості винятків низки грошових операцій по поточних рахунках позичальника, які не будуть враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту.

Таким чином, відповідачем та третьою особою було встановлено нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення.

Крім того, між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь укладено договори №2 від 07.04.2011р., №3 від 28.09.2011р., №4 від 20.12.2012р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р.

Також, з метою належного виконання зобовязань за кредитним договором №70, між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод (далі - поручитель) укладено договір поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р (далі - договір поруки).

За цим договором поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (п.1.1 договору).

Відповідно до п.2.1. договору поруки, сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобовязань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобовязань позичальником.

З п.2.1. договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. вбачається, що виконання зобовязань третьою особою перед відповідачем за кредитним договором №70 від 23.12.2010р. забезпечене порукою позивача у повному обсязі без обмежень та виключень.

07.04.2011р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод укладено договір №1 про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Позивач, посилаючись на припинення поруки 04.02.2011р., з огляду на збільшення обсягу його відповідальності перед банком без отримання від нього відповідної згоди, звернувся до місцевого господарського суду з позовом про:

- визнання недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладений між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

При розгляді вимог щодо визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

За своєю правовою природою вищевказаний договір №70 від 23.12.2010р. є кредитним договором, згідно якого за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобовязальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

Встановлені у ч. 1 ст. 559 ЦК України імперативні положення презюмуються. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі № 6-69цс11, від 21.05.2012р. у справі № 6-20цс11, від 21.05.2012р. у справі № 6-88цс11, від 21.11.2012р. у справі № 6-134цс12, від 05.12.2012р. у справі № 6-147цс12.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, тощо.

Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у висновках від 01.07.2013р. Верховного Суду України, а також в Постановах Верховного суду України від 10.10.2012р. справа № 6-112цс12, від 23.122014 р. справа № 3-196гс14, від 21.05.2012 р. справа № 6-69цс11.

Як вже зазначалось вище, згідно з первісною редакцією п.4.3.11.1. кредитного договору №70 від 23.12.2010р. на третю особу, як позичальника, покладено обовязок щодо забезпечення проведення у відповідача щоквартальних загальних кредитних оборотів по поточних рахунках, відкритих у відповідача, в сумі, співвідношення якої із сумою загальних кредитних оборотів третьої особи у всіх банках за квартал має відповідати пропорції між розміром кредитної заборгованості третьої особи перед відповідачем та загальною кредитною заборгованістю третьої особи перед всіма банками.

Під щоквартальним загальним кредитним оборотом умовами п.4.3.11.1. кредитного договору розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли на поточні рахунки третьої особи, відкриті у позивача, протягом кожного розрахункового кварталу.

Відповідно до п.3.1.1. кредитного договору при невиконанні більше ніж на 5% умов, передбаченої п.4.3.11.1. кредитного договору розмір процентів збільшується на 1 процентний пункт.

Пунктом 3 договору №1 від 04.02.2011р. пр. внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. відповідачем та третьою особою було внесено зміни до п.4.3.11.1 кредитного договору, які виявилися у встановленні у якості винятків цілої низки грошових операцій по поточних рахунках третьої особи, відкритих у відповідача, які не будуть враховуватися під час визначення щоквартального кредитного обороту.

Враховуючи наведене, договором №1 від 04.02.2011р., встановлені нові умови щодо порядку зміни процентної ставки, невиконання яких згідно з п.3.1.1. кредитного договору №70 від 23.12.2010р. є підставою для підвищення процентної ставки на 1 процентний пункт, що свідчить до збільшення обсягу відповідальності поручителя у порівнянні з умовами, викладеними у кредитному договорі.

Матеріали справи свідчать, що поручителем не було надано згоди на внесення змін до кредитного договору шляхом підписання між Банком та Позичальником договору №1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., який збільшив обсяг його відповідальності за договором поруки.

Підписання в подальшому між банком та поручителем договору№1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. не визнається судом як погодження збільшення відповідальності поручителя, оскільки таке погодження повинно передувати у часі збільшенню відповідальності.

Враховуючи викладене, порука Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод перед Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк за договором поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. припинилась 04.02.2011р.

Крім того, вказаний факт був встановлений рішенням господарського суду м.Києва від 09.06.2015р. по справі №910/10189/15, яке набрало законної сили 23.06.2015р. При цьому, дана обставина є преюдиційною під час розгляду даної справи, враховуючи приписи ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто, кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії.

Припинення зобов'язання має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод як з поручителя, за неналежне виконання третьою особою зобовязань за кредитним договором, враховуючи припинення поруки.

Стосовно вимог позивача про визнання недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладеного між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод, колегія апеляційного суду зазначає наступне.

Підставою для визнання недійсним договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. позивачем було зазначено те, що на дату укладення спірної угоди порука за договором поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. була припинена на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України у зв'язку із зміною основного зобов'язання за кредитним договором без згоди позивача, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Тобто, цей правочин (договір №1 від 07.04.2011р.) не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

В п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Як встановлено вище, порука за спірними правовідносинами припинилась 04.02.2011р.

Таким чином, договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. не відповідає вимогам ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України на момент його вчинення та наявні правові підстави для визнання його недійсним.

Отже, з огляду на вищезазначене, вимоги позивача щодо визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., а також щодо визнання недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. апеляційний суд визнає обґрунтованими.

Разом з цим, в процесі розгляду справи відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач довідався про порушення його права 07.04.2011р. в момент укладення між позивачем та відповідачем договору №1 про внесення змін до договору поруки. Таким чином, строк позовної давності закінчився 07.04.2014р., а позивач звернувся до місцевого господарського суду в березні 2016р.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведенності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами, що і було зроблено апеляційним судом вище.

За нормами статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 вказаного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14.

Частинами 4 та 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Як зазначено вище, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи, як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Таким чином, що стосується вимог про визнання договору недійсним, місцевий господарський суд, з чим погоджується колегія апеляційного суду, дійшов висновку, що по вказаній вимозі днем початку перебігу строку позовної давності є день укладення цього договору 07.04.2011р. та відповідно цей строк сплив 07.04.2014р.

З розглядуваним позовом позивач звернувся до господарського суду 24.03.2016р., що підтверджується відповідним штампом канцелярії господарського суду Донецької області на позовній заяві.

При цьому, суд першої інстанції, пославшись на ч.5 ст.267 ЦК України, визнав поважними причини пропуску строку позовної давності та визнав договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. недійсним з моменту вчинення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, з огляду на той факт, що господарським судом жодним чином не обґрунтовано висновок щодо поважності причин пропуску строку позовної давності по вказаній вимозі. Матеріали справи не містять ані пояснень ані будь-яких доказів поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову про визнання вищевказаного договору недійсним.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. недійсним з моменту вчинення задоволенню не підлягають з причин пропуску строку позовної давності.

Що стосується визнання відсутнім у ПАТ ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., враховуючи сутність та підставу вказаної вимоги, колегія судів погоджується з судом першої інстанції, що позивач дізнався про порушення свого права з листів-вимог (як до поручителя) банку: №9189-1/1-2 від 10.12.2013р., №9760/1-2 від 31.12.2013р., №665/4-2 від 03.02.2014р., згадуваних в постанові Вищого господарського суду України від 18.02.2015р. № 910/16157/14 та невиконання яких стало підставою для звернення до господарського суду м.Києва з позовом про стягнення грошових коштів з ПАТ Донецький металопрокатний завод як з поручителя за договором поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. (справа № 910/16157/14). Отже, враховуючи той факт, що Публічне акціонерне товариство Донецький металопрокатний завод звернулось до місцевого господарського суду 24.03.2016р., позивачем не було пропущено трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України, для звернення до суду з вказаною вимогою.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення вимог позивача в частині визнання відсутнім у ПАТ ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо необхідності припинення провадження у справі на підставі п.2 ст. 80 ГПК України, враховуючи наявність рішення господарського суду м. Києва по справі №910/10189/15, яким на думку апелянта вирішено спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на різний предмет спору в даній справі та справі №910/10189/15, яка розглядалась господарським судом м. Києва.

Твердження апелянта стосовно порушення правил територіальної підсудності та необхідності розгляду справи за його місцезнаходженням в місті Києві є такими, що прямо суперечать діючому процесуальному законодавству, а саме ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо. За спірним договором поруки зобовязаною стороною є саме поручитель, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи вищенаведене, рішення місцевого господарського суду є таким, що прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, у звязку із чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16 підлягає скасуванню в частині визнання недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача по справі, як на сторону внаслідок неправильних дій якої виник спір.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ на рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16 в частин визнання недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладеного між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод скасувати.

В скасованій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод", м. Донецьк про визнання недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладеного між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. по справі №905/1240/16 залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Л.В. Ушенко

ОСОБА_2