ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.06.2016 Справа № 907/263/16

За позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "УНІВЕР", м. Виноградів Закарпатської області

до відповідача1 UNIMATIK KFT, м. Ніредьгаза, Угорщина

до відповідача2 товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-Груп", м. Ужгород

про визнання недійсним договору поруки

Суддя Русняк В.С.

Представники, присутні в судовому засіданні:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність від 24.02.2016р., ОСОБА_2, довіреність від 24.02.2016р.

від відповідача1 - ОСОБА_3, довіреність від 05.05.2015р.

від відповідача2 - не з'явився

Суть спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "УНІВЕР", м. Виноградів Закарпатської області звернулось з позовною заявою до відповідача1 UNIMATIK KFT, м. Ніредьгаза, Угорщина до відповідача2 товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-Груп", М. Ужгород про визнання недійсним договору поруки

У судовому засіданні 30.06.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач кілька місяців тому назад дізнався про те, що між UNIMATIK KFT (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-Груп" (поручитель) 23.07.2012року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань позивача (боржник), що виникнуть з контракту №2012/07/02 від 20.07.2012року та додатків до нього, укладеного між кредитором та боржником.

Позивач вважає, що зазначений договір укладено всупереч вимогам чинного законодавства і є таким, що порушує його права і інтереси, оскільки позивач згоди на його укладення не надавав.

Заявник стверджує, що укладений договір поруки суперечить умовам пункту 9.6 контракту №2012/07/02 від 20.07.2012року, в якому позивач та відповідач1 передбачили, що сторони не вправі передавати свої обов'язки по даному контракту третім особам без згоди іншої сторони, якої позивач не надавав.

Також заявник зазначає, що оспорюваний правочин укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, оскільки спірний правочин директором UNIMATIK KFT не підписувався, а підпис був здійснений іншою особою, що є ознаками фіктивності договору поруки.

Зважаючи на це, покликаючись на положення ст. ст. 203, 215, 234, 512, 516, 528, 639, 657 Цивільного кодексу України та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України позивач просить визнати недійсним договір поруки від 23.07.2012року, укладений між UNIMATIK KFT (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-Груп" (поручитель).

В ході судового розгляду представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на обставини, які викладені в позові та заяві про доповнення підстав позову в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, додатково зазначив, що претензійна робота на виконання умов договору поруки була навмисно проведена неякісно задля пропуску строку звернення до поручителя і як наслідок - припинення поруки, відповідно до ст. 559 ЦК України. Такий висновок представник позивача пов'язує з тим, що представництво інтересів UNIMATIK KFT у суді по справі № 907/598/15 до ТОВ "Консервний завод "УНІВЕР" про стягнення коштів за Контрактом №2012/07/02 від 20.07.2012 року, представляв бонефіціар ТОВ "СНК-груп" ОСОБА_3, що на думку позивача, дає йому підстави стверджувати про наявність зловмисної домовленості при укладенні спірного договору та укладення останнього про людське око задля звернення до суду з позовом по справі №907/598/15, з метою розгляду справи в господарському суді Закарпатської області за місцем знаходження поручителя.

Представник відповідача1 подав суду письмові пояснення по суті спору, при цьому проти позову заперечив повністю.

Зокрема зазначив, що договір поруки відповідає правилам чинного законодавства, для укладення договору поруки чинним законодавством згода боржника не передбачається.

Договір поруки, яким передбачено забезпечення дійсного зобов'язання окремого боржника є підставою для виникнення майнових прав та зобов'язань суб'єкта господарювання.

Відповідач 2, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду даної справи на адресу вказану позивачем, в т.ч. підтверджену реєстраційними документами (ухвали суду надіслані відповідачу рекомендованою кореспонденцією, п.п. 3.1. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції"), проте відповідач 2 своїми процесуальними правами не скористався: у судові засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, письмових пояснень по суті спору та заявленим вимогам не подав.

У ході судового розгляду позивачем подано письмове клопотання про призначення судової комплексної експертизи щодо ідентифікації виконавця підпису на оспорюваному договорі поруки (дійсності підпису директора UNIMATIK KFT ОСОБА_4) та дійсності нанесеного на цьому договорі відтиску печатки відповідачів 1 та 2, в який час виготовлено такий договір та виконані підписи від імені UNIMATIK KFT та ТОВ "СНК-Груп", чи відповідає дата підписання цього договору реальній даті виконання цього документу.

Судом дане клопотання було задоволено та зобов'язано директора ОСОБА_4 для проведення експертизи надати вільні зразки підписів на документах та зробити екперементальні зразки підписів.

У судовому засіданні 24.05.2016року був присутній директор UNIMATIK KFT ОСОБА_4 на вимогу суду щодо подання вільних зразків підписів та експериментальних зразків підписів, він відмовився їх надавати.

Відповідачем 1 в судовому засіданні 30.06.2016року подано суду супровідний лист з результатами графологічної експертизи, яка проведена судовим графологом в м. Ніредьгаза, Угорщина з висновком щодо дійсності підпису директора UNIMATIK KFT ОСОБА_4 на оскаржуваному договорі поруки, а також письмову заяву останнього, в якій він стверджує, що особисто підписував договір поруки, інших витребуваних судом матеріалів та документів не подано.

З огляду на вищенаведене в сукупності, у відповідності до п. 2.3 Постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18 та ст. 17 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ:

20.07.2012року між товариством з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "УНІВЕР", м. Виноградів Закарпатської області (покупець) та UNIMATIK KFT, м. Ніредьгаза, Угорщина (продавець) було укладено контракт №2012/07/02 згідно умов якого продавець зобов'язався продати обладнання, а покупець прийняти та оплатити товар.

З метою забезпечення виконання ТОВ "Консервний завод "УНІВЕР" зобов'язань за контрактом №2012/07/02 від 20.07.2012року 23.07.2012р. між продавцем UNIMATIK KFT і товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-Груп" (поручитель) було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач2 у справі поручився солідарно нести відповідальність перед кредитором за виконання всіх зобов'язань позивача.

Відповідно до п.п. 2.1 -2.3 договору поруки передбачено, що кредитором за основним договором є UNIMATIK KFT, боржником за основним договором виступає ТОВ "Консервний завод "УНІВЕР".

Встановлено, що предметом основного договору є купівля-продаж товару.

Згідно п. 3.1 договору встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання за основним договором поручитель зобов'язується виконати за боржника зобов'язання останнього у 10-денний термін з дня отримання вимоги від кредитора.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором у строк до 24.08.2012 року, кредитор має право протягом 10 днів звернутися з вимогою про виконання таких зобов'язань до поручителя. У випадку, якщо така вимога у встановлений даним пунктом строк не буде пред'явлена, порука вважатиметься припиненою.

Як зазначає позивач у заяві про доповнення підстав позову у господарському суді Закарпатської області розглядається справа №907/598/15 за позовом UNIMATIK KFT до ТОВ "Консервний завод "УНІВЕР" та ТОВ "СНК-Груп" про стягнення грошових коштів за контрактом №2012/07/02 від 20.07.2012року на поставку обладнання.

Також позивач вказує на те, що перед подачею позову у справі №907/598/15 була проведена претензійна робота UNIMATIK KFT навмисно неякісно задля пропуску строку звернення до поручителя і як наслідок- припинення поруки по ст. 559 Цивільного кодексу України. Копію рішення по справі №907/598/15 сторони не надали.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи № 907/598/15, які знаходяться в господарському суді Закарпатської області, судом було встановлено, що UNIMATIK KFT, м. Ніредьгаза, Угорщина було подано позов до ТОВ Консервний завод "Універ", м. Виноградів та ТОВ "СНК-Груп", м. Ужгород про солідарне стягнення 60900,00 євро, що еквівалентно 1396689,67 грн. заборгованості за неналежне виконання ТОВ Консервний завод "Універ" умов контракту №2012/07/02.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 01.10.2015року по справі №907/598/15 в частині стягнення з ТОВ Консервний завод "Універ" на користь UNIMATIK KFT суму заборгованості в розмірі 60900,00 євро позов був задоволений. В частині позовних вимог до поручителя ТОВ "СНК-Груп" в задоволенні позовних вимог було відмовлено на підставі того, що позивач не надав доказів суду, що він звертався до ТОВ "СНК-Груп" з вимогами протягом строку встановленого у п. 4.1 договору поруки від 23.07.2012року, оскільки вимога до поручителя була датована 24.09.2012року у зв'язку з чим було зроблено висновок, що договір поруки від 23.07.2012року що є предметом позову по даній справі є припиненим.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2015року рішення господарського суду Закарпатської області від 01.10.2015року по справі №907/598/15 в частині стягнення заборгованості було скасовано, в частині відмови в задоволенні позову до поручителя ТОВ "СНК-Груп" залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського Суду України від 17.02.2016року в частині відмови у задоволенні позову до ТОВ "СНК-Груп" у зв'язку з припиненням договору поруки від 23.07.2012р. рішення господарського суду Закарпатської області від 01.10.2015року залишено в силі, в іншій частині позову постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2015року та рішення господарського суду Закарпатської області від 01.10.2015року у справі №907/598/15 було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області.

На даний час справа №907/598/15 перебуває в провадженні господарського суду Закарпатської області.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача1, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приписами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином (Лист Верховного Суду від 01.04.2014 року "ОСОБА_1 практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Договір поруки за змістом приписів ст.ст. 553, 554 ЦК України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору З огляду на відсутність передбаченого законом обов'язку укладати договір поруки лише за згодою боржника, відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Зважаючи на вищезазначене, покликання позивача, що укладення оспорюваного договору поруки суперечить положенням п. 9.6. Контракту №2012/07/02 від 20.07.2012 року, в якому позивач та відповідач -1 передбачали, що сторони не вправі передавати свої зобов'язання по даному контракту третім особам без згоди іншої сторони, якої позивач не надавав, а також вимогам ст.ст. 512, 516, 528, 639, 657 ЦК України - не заслуговує на увагу, крім цього зазначена умова договору не стосується спірних правовідносини.

Не підтверджені належними та допустимими доказами та ґрунтуються тільки на припущеннях і доводи заявника щодо фіктивності укладення оспорюваного договору (тільки про людське око), а також те, що з огляду на здійснення представництва інтересів UNIMATIK KFT у суді по справі № 907/598/15 бонефіціаром ТОВ "СНК-Груп" ОСОБА_3, на думку позивача, дає підстави стверджувати про наявність зловмисної домовленості при укладенні спірного договору.

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

У даному випадку позивач у заяві про доповнення підстав позову підтверджує, що кредитором за договором поруки вживались заходи з реалізації умов даного, шляхом пред'явлення вимоги до поручителя, так і звернення до суду про стягнення заборгованості солідарно до ТОВ Консервний завод "Універ", як до боржника за основним зобов'язанням та до ТОВ "СНК-Груп" , як до поручителя по справі №907/598/15, які були підписані директором UNIMATIK KFT ОСОБА_4, що позивачем не заперечується у зв'язку з чим суд також критично оцінює припущення позивача, щодо неналежності осіб, які підписали оспорюваний договір.

Судом було перевірено зазначені в заяві позивача обставини шляхом ознайомлення з матеріалами справи №907/598/15.

Відтак, однією зі сторін було вчинено фактичні дії, спрямовані на виконання укладеного правочину. Це свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням. Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення. У зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України.

Виходячи із положень ст.ст. 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, на позивача, як особу, яка не є стороною правочину, покладається обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а також факту порушення вчиненням такого правочину його прав та законних інтересів.

Згідно з ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи встановлені судом обставини та наявні у справі докази, а також вищенаведене в сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем в силу норм ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, що договір поруки порушує його права, укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а відтак і наявності підстави для визнання договору недійсними згідно вимог ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. При цьому суд також бере до уваги, що оскаржуваний договір є припинений в силу п. 4.1. Договору поруки та Закону, про що не заперечує та вказує сам позивач у додаткових обґрунтуваннях заявлених вимог. Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не порушував прав заявника, як у момент його укладення, так і на момент звернення до суду.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу і решта доводів та клопотань заявника.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст.ст. 42, 43, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.07.2016р.

Суддя Русняк В.С.