ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р. Справа № 914/2868/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2- представники (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача :не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу PPHU Kujan, б/н від 15.04.2016 р. (вх. № 01-05/2010/16 від 21.04.16).

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016р.

у справі № 914/2868/16, суддя Мороз Н.В.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю К2-ГРУП, м.Львів

до відповідача: PPHU Kujan, м. Ястребі Здруй, Республіка Польща

про: стягнення 2 599,60 євро

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю К2-ГРУП до PPHU Kujan про стягнення 2 599,60 євро задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. у справі № 914/2868/15, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 15.04.2016 р. (вх. № 01-05/2010/16 від 21.04.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. у справі №914/2868/15 скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що оскільки відповідачем не було проведено 100% передоплати вартості товару згідно вимог п.2.5. контракту, позивач порушив умови поставки товару, діяв на свій власний страх і ризик та поставив відповідачу товар в односторонньому порядку. Скаржник також стверджує, що позивачем порушені норми ст.ст.54, 57 ГПК України, якими передбачено вжиття заходів досудового врегулювання спору, оскільки претензія позивачем була скерована відповідачу 31.07.2015р., а позовна заява подана 20.08.2015р., відтак порушено норму ст.7 ГПК України, а саме, місячний строк наданий для розгляду претензії.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 21.04.2016р. справу за № 914/2868/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2016р. апеляційну скаргу PPHU Kujan, б/н від 15.04.2016 р. прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р.

Позивач через канцелярію суду подав відзив на апеляційну скаргу від 23.05.2016р., в якому просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. у даній справі без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.05.2016р. розгляд справи № 914/2868/15 відкладено на 13.06.2016р.

У звязку з перебуванням 13.06.2016 судді Малех І.Б. у відпустці, судове засідання 13.06.2016 не відбулось, про що відповідно до абз. 2 пп. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016р., було повідомлено представника позивача.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р, розгляд справи призначено на 04.07.2016р. з підстав, викладених у ній.

В судовому засіданні 04.07.2016 року представник позивача надала пояснення по суті спору, просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідач явки повноважного представника не забезпечив, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалами суду про призначення справи до розгляду та про відкладення розгляду справи явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, а, тому, не був позбавлений конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, клопотань про відкладення розгляду справ до суду не поступало, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 04.07.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст.123 ГПК України).

Згідно ст.124 ГПК України, підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У відповідності до ст.76 Закону України Про міжнародне приватне право, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

Пунктом 6.2. укладеного між сторонами контракту №5/2015 від 22.04.2015р. передбачено, сторони погоджуються з тим, що в процесі розгляду і вирішення суперечок буде використовуватися матеріальне та процесуальне право України. Усі спірні питання за згодою сторін виноситимуться на розгляд Господарського суду Львівської області, рішення якого є остаточним та обовязковим для обох сторін (п.6.3. контракту).

Згідно з вищенаведеним, даний спір підлягає вирішенню господарським судом Львівської області з застосуванням законодавства України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.04.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю К2-Груп (K2-GRUP) (позивач, за контрактом продавець) та PPHU Kujan (відповідач, за контрактом покупець) укладено контракт №5/2015 з доповненням №1 (специфікація) та №2 (специфікація) від 22.04.2015р.

Згідно умов п.1.1. контракту, продавець продає, а покупець купує продукти та товари продавця (далі: товар), зокрема: соснові та дубові дошки. Кількість, асортимент, ціна за одиницю товару, вартість кожної доставки товарів, а також умови оплати, будуть окремо погоджуватися між сторонами, наприклад, у формі: специфікації, замовлення, проформи, які становлять інтегральну частину контракту (п.1.2. контракту).

За юридичною природою вказаний контракт можна ототожнити з договором купівлі-продажу, а тому до нього застосовуються норми глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.1. контракту, ціни за товар, який продається на підставі даного контракту, які охоплюють складові, зазначені у § 2 п. 2.2 та 2. 3 нижче, встановлюються у Євро та Злотих. Ціна товару включає: вартість упаковки, вартість піддонів, кошти маркувань, кошти завантаження, підготовку усіх документів, повязаних з експортом товару з країни продавця (транспортні витрати по доставці до митниці, пункту призначення). У випадку, якщо доставку товару буде супроводжувати доставка рекламних матеріалів (каталоги, проспекти, зразки товарів і т.п.), вартість цих рекламних матеріалів входить до вартості доставки (п.п.2.2, 2.3. контракту). Загальна вартість контракту визначається на підставі усіх окремих доставок товару та складає суму еквівалентну 200000,00 Євро. Подання суми, зазначеної у попередньому реченні, не зобовязує продавця до продажу, а покупця до придбання товару на таку вартість під час дії контракту( п.2.4 контракту).

Згідно з п.2.5., 2.7 контракту, оплату за товар покупець здійснює шляхом передоплати 100 % від вартості замовленої партії товару. Про кожну зміну строків оплати та цін продавець повідомляє покупця письмово (поштою, факсом або у електронному вигляді). Якщо покупець письмово відмовиться від нових умов співпраці, продавець може за власним вибором продовжувати співпрацю на попередніх принципах або розірвати контракт (п.2.6 контракту). Оплати будуть здійснюватися на банківський рахунок, поданий у даному контракті та підтверджений продавцем на фактурі або додатку. Датою оплати вважається у кожному випадку дата надходження грошових коштів на рахунок продавця (прихід) (п.2.8. контракту).

Відповідно до п.3.1, 4.11 контракту, доставка товару згідно з даним контрактом реалізується на умовах FСА (франко - перевізник) Incoterms 2010, якщо сторони письмово, в погоджених сторонами додатках, не домовляться про інше. Продавець відвантажує товар покупцю протягом 20-ти календарних днів з моменту отримання замовлення. Право власності на товар, та всі ризики (в т.ч. ризик випадкової загибелі), повязані з цим, включаючи непередбачені, переходять від продавця до покупця в момент передачі товару (п.п.3.2., 3.3. контракту). Продавець зобовязується долучати до кожної партії товару (доставки): оригінал фактури, товаророзпорядчий документ, сертифікат походження у випадку заявки покупця на його видачу, наданої разом з замовленням товару.

Відповідно до Інкотермс 2000 (офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року), термін FСА "франко-перевізник" означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці.

Згідно статті А.1 терміну FСА (надання товару у відповідності з договором) та до статті А.3 терміну FСА (Договори перевезення та страхування): «Продавець зобов'язаний надати товар із комерційним рахунком-фактурою або еквівалентним йому електронним повідомленням, у відповідності з умовами договору купівлі-продажу, а також будь-які інші докази відповідності, які можуть вимагатися за договором». «А) Договір перевезення. Немає зобов'язань. Проте, за наявності прохання покупця або відповідної комерційної практики, у випадку, якщо покупець своєчасно не дав інших указівок, продавець вправі укласти договір перевезення на звичайних умовах за рахунок і на ризик покупця. У будь-якому випадку продавець може відмовитися від укладання такого договору. В такому разі він повинний негайно сповістити про це покупця.»

Згідно статті А.4 терміну FСА (Поставка), "Продавець зобов'язаний надати товар перевізнику або іншій особі, призначеній покупцем або обраній продавцем у відповідності зі статтею А.З "а", у названому місці у день чи в межах періоду, що узгоджені сторонами для здійснення поставки.

Поставка вважається здійсненою:

1) якщо названим місцем поставки є площі продавця: коли товар завантажений на транспортний засіб, наданий перевізником, що призначений покупцем, чи іншою особою, що діє від імені останнього;

2) якщо назване місце перебуває за межами площ продавця: коли товар наданий у розпорядження перевізника чи іншої особи, призначеної покупцем або обраної продавцем відповідно до статті А.З "а", нерозвантаженим з транспортного засобу продавця.

У відповідності до ст. А8 терміну FCA (Докази поставки, транспортні документи або еквівалентні електронні повідомлення), «Продавець зобов'язаний за власний рахунок надати покупцю звичайні докази поставки товару у відповідності зі ст. А.4.

Як слідує із фактичних обставин та матеріалів справи, на підставі умов Контракту ТзОВ «К2-Груп» на умовах FCA - Добросин поставлено та відвантажено відповідачу товар на загальну суму 2 599,60 євро, що підтверджується рахунком фактурою №2 від 07.05.2015р., міжнародною товарно-транспортною накладною від 08.05.2015р. та митною декларацією №209140000/2015/014390 від 08.05.2015р.

Позивач звернувся в суд внаслідок неналежного виконання умов контракту відповідачем, а саме щодо оплати за поставлений товар, просить стягнути з PPHU Kujan заборгованість у сумі 2 599, 60 євро.

Докази оплати відповідачем за поставлений товар, в матеріалах справи, на момент розгляду справи в суді першої інстанції так і на момент винесення постанови судом апеляційної інстанції, відсутні.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вищенаведеним, необхідно зазначити, що покупець прийняв товар, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відмову в прийняті товару, поставлений товар відповідач не повернув. Відтак, згідно вимог ч.1 ст. 692 ЦК України, обовязок щодо оплати поставленого товару виник у відповідача з моменту отримання товару та товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки, відповідач не здійснив оплату поставленого позивачем товару згідно умов контракту, і не подав будь-яких документів, які б свідчили про відсутність його вини щодо невиконання своїх зобовязань за даним договором, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 2 599, 60 євро.

Щодо доводів скаржника, про те, що позивачем порушені норми ст.ст.54, 57 ГПК України, якими передбачено вжиття заходів досудового врегулювання спору, оскільки претензія позивачем була скерована відповідачу 31.07.2015р., а позовна заява подана 20.08.2015р., відтак порушено норму ст.7 ГПК України, а саме, місячний строк наданий для розгляду претензії, колегія судів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою (претензією) від 31.07.2015 р. вих. № 10 про погашення заборгованості за поставлений товар в сумі 2 599, 60 євро, однак дана претензія залишена відповідачем без відповіді і задоволення.

Є безпідставними твердження апелянта, що рішення місцевого суду прийнято з порушенням норм процесуального права, так як спір не було врегульовано у досудовому порядку, а саме: шляхом досудового врегулювання спору, пред'явлення претензії та її розгляду у місячний строк (ст.ст. 5-8 ГПК України та ст. 222 ГК України), оскільки зазначене твердження суперечить ст.ст. 8, 13, 55, 124 Конституції України, Рішенню Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 зі справи 1-2/2002, постанові Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», а також судовій практиці визначеній в Інформаційному листі ВГС України від 30.08.2002 р. № 01-8/978 «Про рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002», п. 40 Інформаційного листа ВГС України від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України».

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист, яке, в свою чергу, не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Як зазначено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Аналогічна правова позиція щодо досудового врегулювання спору викладена також у п. 3.17.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно скористався конституційним правом на судовий захист та звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів в порядку ст. 2 ГПК України. Посилання відповідача на порушення позивачем ст. 7 ГПК України щодо порушення місячного строку встановленого на розгляд претензії та звернення позивача до суду до закінчення строку встановленого для досудового врегулювання спору, суд відхиляє як безпідставне, оскільки право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно - правовими актами. Окрім цього, необхідно також зазначити, що право позивача на судовий захист не позбавило сторін можливості для добровільного врегулювання даного спору під час вирішення такого спору в суді.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає задоволення позову повністю правомірним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 року в справі за номером 914/2868/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу PPHU Kujan, б/н від 15.04.2016 р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 05.07.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.