ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.06.2016 Справа № 905/1738/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Українські Промислові Ресурси»
доПублічного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_1 Донбасу»
простягнення 215346,21грн.
за участю представників:

від позивачаОСОБА_2- адвокат;
від відповідачане зявився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Промислові Ресурси» про стягнення з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_1 Донбасу» основного боргу у розмірі 126273,60грн., втрав від інфляії у розмірі 72805,40грн., 3% річних у розмірі 5961,41грн., пені у розмірі 10305,80грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №30 від 30.01.2013 в частині здійснення оплати поставленого товару.

На підтвердження вищезазначених обставин, позивач надає належним чином засвідчені копії наступних документів: договору поставки №30 від 30.01.2013, специфікацій, додаткових угод від 02.01.2014, від 25.03.2014, рахунків на оплату №20136 від 19.05.2014, №20355 від 10.07.2014, довіреностей на отримання товарно матеріальних цінностей, видаткових накладних №20136 від 20.05.2014, №20355 від 10.07.2014, акту звірки взаєморозрахунків, претензії від 18.02.2016 з доказами направлення на адресу відповідача, договору про надання правової допомоги від 19.05.2016.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.05.2016 порушено провадження та призначено справу до розгляду.

Розгляд справи неодноразово відкладався для надання відповідачу доступу до правосуддя.

Представник позивача у судове засідання 30.06.2016 зявився та підтримав свою правову позицію, викладену у позовній заяві у повному обсягу. Окрім того, надав до матеріалів справи №905/1738/16 витребувані судом документи.

Відповідач у судове засідання 30.06.2016 не з'явився, відзив на позов не надав, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що повідомлення про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З урахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду обох сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши його пояснення, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

30.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські Промислові Ресурси» (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК ОСОБА_1 Донбасу» (покупець, відповідач) підписаний договір поставки №30 (далі Договір).

За умовами вказаного договору, постачальник зобовязався передати у власність покупця виробничо технічного призначення в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в діючому договорі та специфікаціях, які є невідємною частиною до останнього (п.1.1. договору). Покупець зобовязаний прийняти продукцію, що поставляється у його власність та своєчасно оплатити її вартість відповідно до умов діючого договору (п.1.2. договору).

Відповідно до п.2.1. договору якість та комплектність продукції, що поставляється повинна відповідати нормам, стандартам якісних показників та технічним вимогам, встановленим діючим законодавством України та умовами діючого договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки, узгоджені сторонами у специфікації до діючого договору.

Відповідно до п.3.2. договору умови поставки продукції DDP, відповідно «Інкотермс - 2010», якщо інше не обумовлено у відповідних специфікаціях до договору. місце пункту призначення вказується сторонами у відповідній специфікації до договору.

Згідно з п.3.3. договору на доказ поставки постачальник зобовязаний надати покупцю або організації, що здійснює транспортно експедиторне обслуговування наступні документи: - рахунок фактуру; - податкову накладну одночасно з поставленою продукцією на склад постачальника, - відповідні товаросупровідні накладні, - сертифікат якості та технічний паспорт, - сертифікат відповідності.

Відповідно до п.3.4. договору датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах.

Відповідно до п.4.1. договору ціна товару вказується в специфікаціях до договору. Загальна вартість кожної партії продукції, що поставляється постачальником по діючому договору продукції вказується у відповідній специфікації до договору.

Між сторонами підписано специфікації до договору на суму 67260,01грн., на суму 62870,40грн., на суму 63403,20грн., якими встановлені умови поставки, умови оплати, строк поставки.

Окрім того, сторони підписали додаткові угоди до договору від 02.01.2014 та від 25.03.2014.

Відповідно до п.4.2. договору, в редакції додаткової угоди від 25.03.2014, розрахунки за поставлену постачальником продукцію покупець здійснює шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок рахунок постачальника протягом 90 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції. У випадку, коли строк оплати припадає на вихідний та/або не розрахунковий день, оплата здійснюється наступного банківського дня.

Пунктом 7.1. договору, в редакції додаткової угоди від 02.01.2014, встановлено, що останній вступає в закону силу з моменту його підписання сторонами. Сторони дійшли згоди, що строк дії договору встановлюється до 31.12.2014 включно, проте у будь якому випадку не припиняється раніше повного виконання сторонами своїх зобовязань по договору.

Належним чином засвідчена копія договору №30 від 04.03.2013 підписана сторонами, скріплена печатками підприємств та міститься в матеріалах справи №905/1738/16.

На виконання умов договору №30 від 04.03.2013 позивач виставив відповідачу рахунки №2036 від 19.05.2014 на суму 63403,20грн. та №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. та поставив товар за видатковими накладними №20136 від 20.05.2014 на суму 63403,20грн. та №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн.

Представник відповідача за довіреностями №921 від 20.05.2014 та №1231 від 10.07.2014 отримав вищезазначений товар, про що свідчить його підпис, жодних заперечень чи зауважень не надав. Спору щодо отримання товару між сторонами не має.

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначеної накладної, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватися в терміни, передбачені сторонами у договорі. Проте, як зазначає позивач, відповідач не оплатив отриманий товар.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи судом вбачається, що за видатковою накладною №20136 від 20.05.2014 на суму 63403,20грн. строк оплати настав 18.08.2014, а за видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. строк оплати настав 07.10.2014 (не банківський день), тому строк оплати переноситься відповідно до п.4.2. договору, в редакції додаткової угоди від 25.03.2014, на 08.10.2014.

Позивач зазначає, що відповідачем поставлений товар в строк не розрахувався, матеріали справи №905/1738/16 доказів оплати товару за договором №30 від 30.01.2013 не містять.

За таких обставин, у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 126273,60грн.

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК ОСОБА_1 Донбасу» факту не оплати товару не спростував, жодних доказів на підтвердження розрахунку не надав.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом направлена претензія від 18.02.2016, проте остання залишена відповідачем без відповіді та без виконання.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 126273,60грн. у повному обсягу.

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати вартості отриманого товару, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 10305,80грн., а саме за видатковою накладною №20136 від 20.05.2014 на суму 63403,20грн. з 19.08.2014 по 17.02.2015 (183 дня прострочення) у розмірі 4331,39грн., за видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. за період з 09.10.2015 по 17.04.2015 (191 день прострочення) у розмірі 5974,41грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п.4.3. договору у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець виплачує постачальнику штрафну санкцію у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати від вартості не оплаченої продукції.

Перевіривши розрахунок пені, суд визнає його арифметично не вірним в частині розрахунку по видатковій накладній №20355 від 10.07.2014, оскільки позивачем нараховано пеню більше ніж за шість місяців прострочення виконання зобовязання, а саме за 191 день прострочення, що дорівнює періоду з 09.10.2014 по 17.04.2015. За розрахунком суду пеня по видатковій накладній №20355 від 10.07.2014 нараховується на суму 62870,40грн. за період з 09.10.2014 по 09.04.2015 (183 дня прострочення) та складає 5588,58грн.

Перевіривши розрахунок пені за видатковою накладною №20136 від 20.05.2014 розрахунок пені у розмірі 4331,39грн. є арифметично вірним.

За таких обставин, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача складає 9919,97грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 5961,41грн., а саме за видатковою накладною №20136 від 20.05.2014 на суму 63403,20грн. з 19.08.2014 по 18.02.2015 (549 днів прострочення) у розмірі 2860,96грн., за видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. за період з 09.10.2014 по 30.05.2016 (600 днів прострочення) у розмірі 3100,45грн.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, за вимогою кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Судом перевірена вірність зробленого позивачем розрахунку 3% у розмірі 5961,41грн. та визнано його арифметично не вірним в частині нарахування за видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн., оскільки позивач просить нарахувати 3% річних за 600 днів прострочення, що дорівнює періоду з 09.10.2014 по 30.05.2016, проте до господарського суду Донецької області з позовною заявою останній звернувся 19.05.2016, отже, нарахування 3% річних до 30.05.2016 є передчасним., з тих підстав, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Українські Промислові Ресурси» не могло бути відомо, що станом на 30.05.2016 відповідачем і досі не буде погашена заборгованість. Окрім того, позивачем не враховано, що 2016 рік містить 366 днів.

За розрахунком суду, нарахування за видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. за період з 09.10.2014 по 31.12.2015 (449 днів прострочення) 3% річних у розмірі 2320,18грн., за період з 01.01.2016 по 18.05.2016 (139 дні прострочення) 3% річних у розмірі 716,31грн.

Отже, загальна сума 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача складає 5897,45грн.

Розрахунок позивача інфляційного збільшення боргу у розмірі 72805,40грн. є арифметично не вірним.

Як роз'яснено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

За видатковою накладною №20136 від 20.05.2014 на суму 63403,20грн. позивачем вірно визначений період нарахування інфляції та індекси, проте арифметично невірно визначена безпосередньо остаточна сума інфляційного збільшення боргу. За розрахунком суду інфляція нараховується за період з жовтеня 2014 року по січень 2016 року та складає 35133,78грн.

За видатковою накладною №20355 від 10.07.2014 на суму 62870,40грн. позивач помилково нараховує інфляцію починаючи з серпня 2014 року, проте судом встановлено, що строк оплати товару настав 08.10.2014, отже інфляційні втрати повинні нараховуватися за період з жовтня 2014 року по січень 2016 року. За розрахунком суду, сума інфляційних втрат за видатковою накладною №20355 складає 34838,54грн.

За таких обставин загальна сума інфляції, що підлягає стягненню з відповідача складає 69972,32грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З вищезазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У звязку з частковим задоволенням позову, судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_1 Донбасу» (85000, Донецька обл., м. Добропілля, вул.Київська, буд.1; з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Промислові Ресурси» (83030, м.Донецьк, вул.Рогачевська, б.1г; ) основний борг у розмірі 126273(сто двадцять шість тисяч двісті сімдесят три)грн. 60коп., пеню у розмірі 9919(девять тисяч девятсот девятнадцять)грн. 97коп, 3% річних у розмірі 5897(пять тисяч вісімсот девяносто сім)грн. 45коп., інфляційні втрати у розмірі 69972(шістдесят девять тисяч девятсот сімдесят дві)грн. 32коп. та судовий збір у розмірі 3180 (три тисячі сто вісімдесят) грн. 96коп.

3.В іншій частині позову відмовити.

4.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України

Дата складення повного рішення:01.07.2016.

Суддя Д.М. Огороднік