ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2016 р. Справа № 914/2092/15

Львівський апеляційний господарський суд у колегії:
головуючий суддя: Дубник О.П.
судді: Матущак О.І. Юрченко Я.О.
при секретарі судового зсідання: Кострик К.І.

розглянувши апеляційну скаргу: Заступника військового прокурора Львівського гарнізону № 06-13178 вих. 15 від 10.12.2015 р. (вх. № 01-05/139/16 від 12.01.2016 року)
на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2015 р.
у справі № 914/2092/15 (Головуючий суддя Іванчук С.В., судді: Манюк П.Т., Пазичев В.М.)
за позовом: Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, в інтересах держави в особі
позивачів: 1- Міністерства оборони України (далі МО України), м.Київ; 2- Державного підприємства Міністерства оборони України (далі ДП МО України) Монтажник-Львів, м. Львів; 3- Квартирно-експлуатаційного відділу (далі КЕВ) м. Львова, м. Львів
до відповідача-1: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів
до відповідача-2: Львівської міської ради, м. Львів
про визнання права власності на нежитлові приміщення

представники сторін:
від прокуратури: Гальчинський С.О. прокурор Військової прокуратури Львівського гарнізону (посвідчення № 036378 від 27.11.2015р.);
від позивача-1:Матлай Й.І. представник (довіреність в матеріалах справи);
від позивача-2: Бачманюк Р.І. т.в.о. директора,
від позивача-3: Бойко Н.Є. (довіреність в матеріалах справи);
від відповідача-1: Литовченко Л.Л. представник (довіреність в матеріалах справи);
від відповідача-2: Не з`явився (належно повідомлений)

Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалах суду від 01.03.16р, 06.04.16р, 10.05.16р. та 01.06.16р.
Матеріали справи містять підстави зміни складу суду. Новим складом суду, визначеним протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.05.16р. головуючий суддя Дубник О.П., члени колегії: судді Матущак О.І., Юрченко Я.О. розпочато розгляд справи спочатку та завершено її розгляд.
Судом роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 28, 29 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України).
Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв`язку із чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2015 р. у справі № 914/2092/15 (Головуючий суддя Іванчук С.В., судді: Манюк П.Т., Пазичев В.М.) в позові Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, в інтересах держави в особі МО України, ДП МО України Монтажник-Львів, КЕВ м. Львова до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення за державою Україна в особі МО Україна загальною площею 762,4кв.м. (адміністративний корпус площею 514,5кв.м: складські приміщення площею 180,1кв.м. та 67,8кв.м.), що розташовані по вул.Шевченка,11 у м.Львові, відмовлено.
Судове рішення мотивовано ст.ст 328, 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування», п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування» оскільки, позивачем не доведено наявності у нього суб`єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, а саме права власності на предмет спору, а це виключає можливість задоволення позовних вимог, які заявлено на підставі статті 392 Цивільного кодексу України.
Заступник військового прокурора Львівського гарнізону оскаржив прийняте рішення. Зокрема, прокурор стверджує, що спірні нежитлові приміщення фактично вибули з володіння заводу «Фізприбор» передані Збройним Силам СРСР та закріплені за військовою частиною № НОМЕР_1 , що підтверджується заведеними в Львівській КЕЧ району індивідуальними картками будівель, згідно з якими зазначені нежитлові приміщення були взяті на облік в Львівський КЕЧ району з 11 травня 1964р. Індивідуальні картки обліку будівель свідчать, що у 1966р. був проведений капітальний ремонт будівель на суму 35 тис. рублів.
Прокурор стверджує в апеляційній скарзі, що з 11.05.64р. (взяття на облік спірного майна Львівського КЕЧ району), спірні будівлі вибули з відання місцевих органів державного управління та поступили у відання органу управління союзного підпорядкування: МО СРСР як органу управління Збройними силами СРСР, і з цього часу виникли спірні правовідносини, з чого прокурор підсумовує, що висновки суду щодо обставин, які містяться у мотивувальній частині рішення, по своїй суті знаходяться в суперечності резолютивній частині цього ж рішення.
Згідно копії акту проведення планової інвентаризації нерухомого військового майна відповідно до наказу начальника ГКЕУ ЗС України від 05.03.2015р. №33 по в/м №356 м.Львів, вул.Шевчнка,11 комісією утвореною відповідно до наказу начальника КЕВ м.Львова від 01.04.2015р. проведено перевірку наявності будівель та споруд військового містечка №356, площею земельної ділянки 0,48 га відведеної рішенням Львівського міськвиконкому №11 від 16.03.1970р.
ЦК УРСР від 18.07.63р., який набрав чинність з 01.01.64р, (ст.90) передбачає, що державі належать основні засади виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.
Згідно ст.87-1 ЦК УРСР 1963р. майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно Конституції 1937р. поняття комунальної власності не було. Вперше діючим законодавством розмежування між державним та комунальним майном було передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю». Жодного рішення щодо передачі спірних будівель по вул.Шевченка, 11 в м.Львові з державної власності у власність громади м.Львова Кабінетом Міністрів України не приймалось відповідно до положень Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 3 березня 1998р. №147/98-ВР.
Позивач-3, КЕВ м.Львова, підтримує вимоги, викладені в апеляційній скарзі, , в повному обсязі. До таких пояснень додана інвентаризаційна відомість КЕВ м.Львова, в якій вказано, що в склад військового містечка 356 за адресою м.Львів, вул.Шевченка, 11 входить 3 будівлі: управління, склад і майстерня.
Інші учасники процесу, передбаченим правом ст.96 ГПК України не скористались, і відзивів на апеляційну скаргу не подали.
Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора постанову в даному судовому засіданні.
Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 15.07.1960р. згідно із зверненням Ради народного господарства Львівського економічного адміністративного району УРСР до Голови виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих у якому зазначалося, що у зв`язку із розміщенням цехів заводу у різних місцях міста понижує рентабельність виробництва на заводі «Фізприлад», який розташовано по вул.Шевченка, № 80, а цехи заводу по вул.Шевченка №11 та №85, з метою концентрації виробництва і подальшого розширення заводу, рада просить дозволу передати заводу «Фізприлад» примикаючі будівлі по вул..Шевченка №78, де розташований збірний пункт облвійськомату і польова пошта ПрикВО, які закріплені за ними рішенням виконкому №24 від 30.06.1959р. Львівський завод «Фізприлад» із свого боку дав згоду передати Львівському Облвійськомату під збірний пункт приміщення по вул. Шевченка №85, закріплене за заводом рішенням виконкому №365 від 29.111.1953р., а польовій пошті ПрикВО приміщення по вул. Шевченка,№11, яке орендується заводом згідно договору із ЖЕК №26 Залізничного району м. Львова. Даним рішенням було вирішено передати будівлі на баланс командуванню польової пошти ПрикВо. (т.1 а.с.90)
5 серпня 1960 року рішенням виконкому Львівської міськради депутатів трудящих передано на баланс заводу будівлі Облвоєнкомату по вул.Шевченка №78 для розміщення збірного цеху заводу та зобов`язано дирекцію заводу «Фізприбор» будинок №85 по вул.Шевченка, 11 передати на баланс Облвійськомату, а приміщення по вул. Шевченка 11 передати командуванню польової пошти ПрикВО (т.1 а.с.18).
Із листа командуючого військами Прикарпатського воєнного округу генерал-полковника Гетмана А.Л. (т.1.а.с.91) вбачається, що військове містечко по вул. Шевченка №78 у м.Львові передається для розширення заводу «Фізприбор» при умові виділення і пристосуванні заводом інших придатних споруд під збірний пункт Львіського облвійськомату і Військово-поштовий пункт округу.
Згідно змісту довідки територіального розташування заводу «Фізприлад», виданої директором Львівського заводу «Фізприлад», цех №1 розташований по вул.Шевченка, 80, цех №2 розташований по вул.Шевченка, 85 та цех №3 розташований по вул.Шевченка №11 площею забудови 816 м.кв. У даній довідці зазначається, що і територія і будівлі цехів №1 і №2 знаходяться на балансі заводу, цех №3 орендується в ЖЕК (т.1 а.с.93).
Згідно реєстраційного посвідчення 10.07.1987р №2896. Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, будинок в цілому, розташований за адресою м.Львів, вул.Шевченка,11 зареєстрований на праві державної власності за виконкомом Залізничної районної ради народних депутатів і знаходиться в оперативному управлінні ЖЕО залізничного району м.Львова на підставі реєстру №2896, затвердженого рішенням виконкому Залізничної районної Ради народних депутатів за №109 від 10 03 1987 року, записаний в реєстрову книгу жилих будинків (споруд) (т.1, а.с.187). Щодо цього будинку спору немає.
01.01.1992р. укладений Договір оренди № 020 ПК (далі Договір) (т.1. а.с.150) між Домоуправлінням №300 Залізничного району діючого на підставі рішення №231 від 11.05.1982р. та військовою частиною №75004 (орендар) площею 508кв.м. за адресою м.Львів, вул. Шевченка, 11 та договір №3417 від 28.01.1998р. (т.1 а.с.146), який укладено між Управлінням комунального майна (орендодавець) який діяв на підставі «Положення про Фонд комунального майна м. Львова» від 29.01.1993р. та військовою частиною А-2868 (орендар) на підставі договору з ЖБК - 300 за №020 від 01.01.92р. звіту про експертну оцінку вартості приміщення від 01.07.98р. підготовленою ПП «Львів-Веста» загальною площею 677,8 кв.м за адресою м.Львів, вул. Шевченка, 11. Долучено також копії платіжних доручень №8 від 14.01.08р. №36 від 10.02.08р., згідно яких підтверджується здійснення орендної плати ВЧ А-2868 Департаменту економічної політики та ресурсів м. Львів на підставі договору оренди №020 ПК від 01.01.92р. (т.1.а.с.196-197).
Відповідно до наказу командира військової частини А-2868 від 18 вересня 1996 року №104 (т.1.а.с.198) з 18 вересня 1996 року надано умовне найменування «військова частина А-2868». Умовне найменування військова частина 75004 анулювано.
Згідно наказу Міністра оборони України №176 від 14.06.2000 «Про створення державного підприємства Міністерства оборони України «Монтажник - Львів» та затвердження Статуту» розформовано 587 управління начальника робіт Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України та наказано створити державне підприємство Міністерства оборони України «Монтажник - Львів» надати йому статус юридичної особи. Умовне найменування військова частина НОМЕР_2 та ідентифікаційний код 0845726 анулювано. (т.1. а.с.193).
Згідно до змісту Звіту про експертну оцінку вартості приміщення від 01.07.98р. (копія якого долучена до матеріалів справи), підготовленого ПП «Львів Веста» на замовлення орендаря будівель - військової частини НОМЕР_2 на підставі договору на проведення експертної оцінки з військовою частиною А-2868 №45 УІ-е від 29.06.1998р. Генеральної угоди про виконання послуг під час приватизації об`єктів приватизації з Фондом державного майна України від 09.10.1997р. проведена оцінка будівлі, що знаходиться за адресою м. Львів вул. Шевченка,11 з метою визначення ринкової вартості будівлі та визначення орендної плати. Вартість майна згідно експертної оцінки визначено в розмірі 221114грн. У звіті зазначено, об`єкт оцінки дві двоповерхові зблоковані будівлі, що включають адміністративні, господарські та складські приміщення, котельню та гараж. У п.1 розділу 2 Звіту зазначено, що об`єкт експертної оцінки належить до комунальної власності м. Львова, знаходиться в оперативному управлінні ЖЕО Залізничного району, зданий в оренду згідно договору на оренду нежитлових приміщень №3447 від 28.01.98р., та вказано що орендар не має відводу земельної ділянки (т.1 а.с.200-210).
Військова частина НОМЕР_2 зверталась листами №86 від 20.07.1998р. (т.1.а.с.212), №3 від 05.01.1998р. (т.1.а.с.199) до Управління комунального майна в яких просила переглянути орендну плату орендованого майна за адресою м.Львів вул. Шевченка 11 та у листі № 3 повідомлено Управління комунального майна, що військова частина 75004 сформована за наказом Міністра оборони СРСР №Д-883279 від 27.06.1961р з місцем дислокації у місті Львові та Наказом Міністра оборони України №Д-185/356 від 08.04.1996р. військова частина НОМЕР_1 перейменована у військову частину НОМЕР_2 .
Листом №26 від 15.02.2002р. військової частини № НОМЕР_2 код НОМЕР_3 за підписом командира ДП МОУ «Монтажник-Львів» повідомлено ЖЕК -300 Залізничного району, що у зв`язку із ліквідацією військової частини А-2868 з 1 березня 2002р. всі розрахунки слід проводити з правонаступником в/ч НОМЕР_2 - Державним підприємством Міністерства Оборони України «Монтажник-Львів» та зазначено реквізити даного підприємства (т.1.,а.с.190).
Листом вих. 06 від 15.06.2004р. ДП МОУ «Монтажник-Львів» до управління ресурсів Львівської міської ради звернувся про перезаключення договору оренди нежитлового приміщення за адресою м. Львів вул. Шевченка,11 з 01.01.2004р.. У листі також вказано, що ДП МОУ «Монтажник-Львів є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , яка орендувала вищевказане приміщення згідно договору №3417 (т.1.а.с.191).
Листом №312/1/9555 від 09.09.2004р. Головного управління особового складу та організаційно-мобілізаційної роботи Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України на лист №219 від 02.09.04р. до ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» повідомлено, що Державне підприємство Міністерства оборони України «Монтажник Львів» рахується в обліку Головного управління особового складу та організаційно-мобілізаційної роботи Генерального штабу Збройних сил України з ідентифікаційним кодом 31073938 (т.1.а.с.192).
У Листі від 21.01.2015р. №18-1323-0-2-111/2-15 Відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області адресованому Управлінню комунальної власності Львівської міської ради зазначено, що відповідно до державної статистичної звітності, земельна ділянка на вул. Т.Шевченка,11 у м.Львові площею 0,4800га знаходиться в користуванні Військового містечка №356 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно до списку землекористувачів та землевласників Залізничного району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» земельна ділянка на вул.Шевченка,11 у м. Львові відповідно до додатково долученого плану земельної ділянки відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування. (т.1,а.с.188).
Стаття 5 Конститиуції УРСР від 30 січня 1937року зазначала, що соціалістична власність в УРСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об`єднань).
Соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій (ст.87 Цивільного кодексу Української УРСР від 18.07.1963 зі змінами і доповненнями).
Згідно Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 № 1540-XII (зі змінами) (далі Закон № 1540-XII) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.
Відповідно до ст.22 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік «Про власність СРСР» від 06.03.1990 № 1305-1, у власності союзної республіки перебувають майно органів влади і управління союзної республіки, культурні та історичні цінності народів союзної республіки, кошти республіканського бюджету, республіканські банки, республіканські страхові, резервні та інші фонди, а також підприємства і народногосподарські комплекси, вищі навчальні заклади республіканського значення, об`єкти соціально-культурної сфери та інше майно, що забезпечує суверенітет, господарську самостійність республіки, її економічний і соціальний розвиток.
З часу прийняття Українською РСР Закону України "Про власність" № 885-XII (далі- Закон № 885-XII), тобто з 26 березня 1991 року, у статті 34 такого Закону було визначено об`єкти права загальнодержавної (республіканської) власності та у ч.4 ст.2 вказано, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.
Відповідно до ст.31 цього Закону до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
Згідно з ст. 34 Закону № 885-XII загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.
Згідно ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» від 21.09.1999 №1075-XIV (зі змінами) (далі Закон №1075-XIV) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. (Ст.2 Закону №1075-XIV).
Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.(ст.3 Закону №1075-XIV).
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» було затверджено перелік державного майна України, яке передається до комунальної власності та зазначено, що державне майно України, крім майна, яке належить за таким переліком до комунальної власності є загальнодержавною (республіканською) власністю. Цією ж постановою визначено, що військові містечка не передаються в комунальну власність.
Відповідно до ст.86 ЦК УРСР від 18.07.63р. (чинний з 01.01.64р.) власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.
Статтями 2, 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 3 березня 1998р. №147/98-ВР (далі Закон №147/98-ВР) було визначено, що передача нерухомого майна (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва) з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.
Згідно п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №1282 «Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил» від 29.08.2002 (далі постанова №1282), передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо цілісних майнових фондів, та Міноборони - щодо іншого окремого індивідуально визначеного майна житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструтури, які перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі цілісних майнових комплексів. Відповідне рішення щодо спірного майна не приймалось, ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством оборони України, як органом, уповноваженим управляти майном.
Відповідно до п.10 Порядку (постанова №1282) військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
Рішення про передачу військового майна виконує комісія з питань передачі військового майна (далі - комісія), до складу якої входять представники відповідного органу, уповноваженого управляти державним майном, самоврядної установи і організації або органу місцевого самоврядування, яким передається майно, та Міноборони. У разі передачі військового майна, наданого в оренду, до складу комісії включаються представники орендаря (п.11 Порядку (постанова №1282).
Передача військового майна оформляється актом приймання-передачі за зразком згідно з додатком, який складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується відповідно органом, уповноваженим управляти державним майном, самоврядною установою і організацією або органом місцевого самоврядування, яким передається військове майно (п.14 Порядку (постанова №1282).
Право органу, уповноваженого управляти державним майном, самоврядної установи і організації або органу місцевого самоврядування, яким передається військове майно, на управління переданим майном або право власності на нього настає з дня затвердження акта приймання-передачі. (п.15 Порядку (постанова №1282).
Відповідно до ст.1 Закону №1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України (ст.3 Закону №1075-XIV).
Відповідно до ч.1 ст.4 цього ж Закону облік наявного майна у військових структурах ведеться у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховується по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційної паливно-мастильних матеріалів, що є відмінними від балансового обліку майна суб`єктів цивільного обороту.
Відповідно до ч.1 ст.34 Закон № 885-XII майно Збройних сил України може мати лише статус державної власності.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом.
Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Аналогічну правову позицію займає Вищий господарський суд України у постанові №38/429-06 від 24 жовтня 2007р.
Наявність договорів оренди, у яких не конкретизовано сам об`єкт суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки доводи відповідача-1 щодо статусу спірного майна, як майна комунальної власності спростовуються доказами, наявними в справі, та неведеними нормами матеріального права, оскільки до 1991р. на території колишнього СРСР, Української СРСР та України власність була одного виду державна.
Особливість правового режиму майна військових частин вбачається наявністю обліку його не у «балансовому» вигляді, а обліком у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховується по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів(ч.1 ст.4 Закону №1075-XIV).
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Відтак, незалежно від того, на балансі якого державного підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.
Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.
Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.
Аналогічну правову позицію дає Верховний Суд України у постановах №3-191г14 від 23 грудня 2014 року та №3-1135гс15 від 23.12.15р.
Суд першої інстанції вказавши, що передача майна на баланс не змінює власника майна і не тягне за собою автоматичне виникнення права власності, дійшов вірного висновку, проте, не взяв до уваги, що законодавство, чинне на момент передання спірного майна на баланс Збройним силам СРСР, не передбачало виду комунальної власності. Відтак, таке ніколи не вибувало з державної власності.
Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (ч.1 ст.104 ГПК України).
На підставі встановлених обставин справи, з врахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасовує і приймає нове рішення, про задоволення позову.
Відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.105 ГПК України у постанові має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.
Пунктом 2.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (зі змінами) (далі постанова пленуму №7) встановлено, що судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов`язаннях (у тому числі в зв`язку з вимогами, заснованими на приписах частини п`ятої статті 216, статті 1212 ЦК України тощо),- як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов`язок покладається на позивача (в тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК).
Відповідно до п. 4.4. цієї постанови пленуму №7, коли приймається нове судове рішення апеляційної інстанції після скасування судового рішення місцевого господарського суду, або судом касаційної інстанції після скасування судових рішень судів нижчих інстанцій, то розподіл сум судового збору здійснюється постановою відповідно апеляційної або касаційної інстанції, який прийняв нове рішення.
Якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.4.1 постанови пленуму №7).
Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду ставка судового збору встановлюється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Місцевим господарським судом неправильно визначено розмір судового збору, що стягувався з позивачів за подання позовної заяви, оскільки розмір такого судового збору становить 4422,28 грн., і з позивачів слід було стягнути 1474,09 грн. з кожного, а не 1407,43грн., як визначено у рішенні місцевого господарського суду.
Таким чином, з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради стягується 2211,14 грн. та з Львівської міської ради 2211,14 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції в доход спеціального фонду державного бюджету.
За розгляд справи у суді апеляційної інстанції стягується з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 2432,25грн. та з Львівської міської ради 2432,25грн. також в доход спеціального фонду державного бюджету, оскільки при прийнятті апеляційної скарги до розгляду суд надав прокурору відстрочку у сплаті судового збору до прийняття рішення.

Керуючись ст.ст. 103, 104, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити. Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2015 р. у цій справі скасувати і прийняти нове рішення. Позов задоволити. Визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення загальною площею 762,4 кв.м. (адміністативний корпус площею 514,5 кв.м.(позначені в технічному паспорті літерою «А-2»), складські приміщення площею 180,1 кв.м.(позначені в технічному паспорті літерою «В-1») та 67,8кв.м.(позначені в технічному паспорті літерою «Б-1»), що розташовані по вул.Т.Шевченка, 11 у м.Львові.
2. Стягнути за розгляд справи в суді першої інстанції в доход Державного бюджету (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі м.Львова; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38007620; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області; Код банку отримувача (МФО): 825014; Рахунок отримувача: 3006; Код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499974) :
- з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради стягується (79008, місто Львів, пл.Галицька, буд.15, ) 2211,14 грн. судового збору.
- з Львівської міської ради ( 79008, м.Львів, пл.Ринок,1, ) 2211,14 грн. судового збору.
3. Стягнути за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в доход Державного бюджету (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі м.Львова; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38007620; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області; Код банку отримувача (МФО): 825014; Рахунок отримувача 2006; Код класифікації доходів бюджету: 22030101):
- з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради стягується (79008, місто Львів, пл.Галицька, буд.15, ) 2432,25 грн. судового збору.
- з Львівської міської ради ( 79008, м.Львів, пл.Ринок,1, ) 2432,25 грн. судового збору.
4. Місцевому господарському суду видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 04.07.16.р

Головуючий суддя Дубник О.П.

Судді: Матущак О.І.

Юрченко Я.О.