КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2016 р. Справа№ 910/7318/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016

у справі № 910/7318/16 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 13 588, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа Страхування" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (надалі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу 13 588, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за збитки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 (повне рішення складено 27.05.2016) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" суму страхового відшкодування в розмірі 13 588,00 грн., а також судовий збір в сумі 1378,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" 01.06.2016 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 частково та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині 6065,74.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у даній справі було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.07.2016.

У зв'язку з перебуванням 05.07.2016 судді Майданевича А.Г. у первинному кваліфікаційному оцінюванні суддів, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.07.2016, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/7318/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2016 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження у вказаному складі суду, який і ухвалив постанову у даній справі.

В судове засідання 05.07.2016 представники сторін не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчить наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 усим сторонам, про причини неявки з причин, що не залежать від їх волі, не повідомили.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши представників сторін, оглянувши оригінали документів, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» (як страховиком) та ОСОБА_2 (як страхувальником) був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу від 30.04.2015 № 046.0810291.505 (надалі - договір), відповідно до якого застраховано майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним цим договором наземним транспортним засобом (ТЗ), у тому числі причепом до нього, та всіма видами транспортних засобів спеціального призначення, та додатковим обладнанням, встановленим на ньому - страхування транспортного засобу (п. 1.1. частини 2 договору).

Строк дії договору встановлений з 17.05.2015 до 16.05.2016 (п. 10 частини 1 договору).

Безумовна франшиза за договором становить 200, 00 грн. (п. 7 частини 1 договору).

За умовами договору транспортний засіб застраховано, в тому числі, на випадок дорожньо-транспортної пригоди (п. 7 частини 1 договору).

29.09.2015 у м. Суми сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача транспортного засобу Daewoo Matiz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, що належить ОСОБА_2 та транспортного засобу ЗАЗ 110307, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, що належить останньому.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 12.10.2015 у справі № 591/7293/15-п ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 17).

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

Згідно ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта.

Відповідно до п. 14.4. договору визначення розміру страхового відшкодування здійснюється на підставі таких документів: при пошкодженні ТЗ та/або ДО - документі, що підтверджують вартість відновлювального ремонту пошкоджень ТЗ, завданих внаслідок настання страхового випадку, і які обираються страховиком за одним або кількома із нижчезазначених варіантів:

- калькуляція, проведена страховиком, на підставі програмних продуктів рекомендованих для використання в товарознавчих дослідженнях та складання кошторисів відновлювального ремонту та заподіяної матеріальної шкоди, а також враховуючи конюктуру ринку;

- документи ремонтної організації (СТО), які, згідно чинного законодавства України, підтверджують необхідні витрати на ремонт транспортного засобу. Документи приймаються страховиком за умови, що з ним було попередньо узгоджено у письмовій формі вибір ремонтної організації (СТО) та калькуляцію ремонтно-відновлювальних робіт;

- акт авто-товарознавчої експертизи (дослідження), яка проведена спеціалізованою організацією (витрати на послуги експертів сплачуються страховиком);

- письмова угода страховика і страхувальника/вигодонабувача щодо визначеного страховиком розміру витрат на відновлювальний ремонт ТЗ.

Згідно з п. 7 частини 1 договору страхове відшкодування здійснюється без урахування фізичного зносу.

До страховика, що виплатив страхове відшкодування, переходить в межах виплаченої суми право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, мають до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з рахунком на оплату від 12.10.2015 № 6 ФОП ОСОБА_5 вартість відновлювального ремонту становить 13 788, 00 грн.

На підставі страхового акту від 06.11.2015 № 1774.206.15.01.01 на рахунок ФОП ОСОБА_5 перераховано 13 588, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11.11.2015 № 21136 (а.с. 59).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 13 588, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини шістнадцятої ст. 9 Закону України "Про страхування", страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що позивач, зробивши відповідні відрахування та застосувавши франшизу, повинен був також застосувати коефіцієнт зносу замінених складових (деталей), проте позивачем цього зроблено не було. На підтвердження своїх доводів відповідач посилався на положення ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Дійсно, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Разом з цим, ані судом першої інстанції, ані відповідачем не було враховано, що умовами договору добровільного страхування транспортного засобу (Каско) № 046.0810291.505 від 30.04.2015 (укладеним між позивачем та страхувальником) сторони передбачили, що виплата страхового відшкодування здійснюється без урахування зносу.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статтею 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи не вбачається доказів визнання недійсним вказаного договору страхування повністю, або окремих його пунктів, зокрема, в частині виплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи апелянта про те, що стягнення страхового відшкодування повинно відбуватись на підставі звіту від 16.10.2015 з врахуванням (визначеного звітом) коефіцієнту фізичного зносу. Дане твердження апелянта судом апеляційної інстанції не враховується з урахуванням позиції Верховного Суду України, зазначеної в постанові від 15.04.2015 у справі 910/7163/14. Відповідно до якої Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Разом з цим, стягнення в порядку регресу страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля в даному випадку є істотним обмеженням права добросовісного страховика (позивача) на відшкодування шкоди в межах фактичних затрат, передбаченого ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування". Про таку правову позицію вказує також Вищий господарський суд України у постановах від 15.01.2013 по справі № 5011-45/7316-2012, від 19.08.2013 р. по справі № 910/5734/13 та від 28.10.2013 по справі № 5011-37/5212-2012.

Наведеним спростовується помилкове твердження відповідача про неправомірність здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в завищеному розмірі внаслідок неврахування фізичного зносу відповідних деталей, та необхідність обмеження розміру регресної відповідальності відповідача за вказаним страховим випадком лише сумою 7522,26 грн., розрахованою апелянтом самостійно, з урахуванням фізичного зносу.

Крім того, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на положення якої посилається відповідач, не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. (Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 28 травня 2015 року у справі № 910/22832/14).

При цьому посилання апелянта на постанову Верховного Суду України № 6-691цс15 від 02.12.2015 судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки вказаною постановою регулюються інші правовідносини (що виникли між винною особою та страховиком щодо повного відшкодування завданої винною особою збитків у разі недостатності страхової виплати), тоді як у даній справі суд розглядає правовідносини між страховиком, який виплатив страхове відшкодування та страховиком винної особи.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність виплати страхового відшкодування позивачем страхувальнику без урахування фізичного зносу, оскільки така виплата є прямим обов'язком позивача згідно умов договору.

Окремо слід зазначити, що ліміт майнової відповідальності відповідача згідно полісу складає 50000,00 грн., а відтак виконання регресної вимоги на суму 13 588,00 грн. не суперечить покладеним на відповідача обов'язкам згідно полісу.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та правомірне задоволення позову про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 13 588,00 грн., оскільки виплата страхового відшкодування у розмірі без урахування фізичного зносу є правомірною, обчислення даної суми відбулося з урахуванням приписів законодавства та умов договору страхування.

Враховуючи імперативність положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993, ч. 1 ст. 1191 ЦК України в частині переходу права регресної вимоги саме в межах фактичних затрат, відповідач 1 був зобов'язаний відшкодувати суму 13 588,00 грн. повністю.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів в обґрунтування своїх вимог, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/7318/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/7318/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7318/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

С.А. Гончаров