ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Справа № 911/4817/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівКостенко Т.Ф., Полянського А.Г.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року
у справі господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
доКомунального підприємства Київської обласної ради "Тетіївтепломережа", м. Тетіїв, Київська обл.
простягнення 11 481, 39 грн.

за участю представників

позивача: Никеруй Т.М.,

відповідача: Мамаєв Д.Ю.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі за текстом - ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до комунального підприємства Київської обласної ради "Тетіївтепломережа" (далі за текстом - КП КОР "Тетіївтепломережа") про стягнення 11 481, 39 грн., з яких: 4 461, 67 грн. 3 % річних та 7 019, 72 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Київської області від 19.01.2016 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що уклавши Договір про організацію взаєморозрахунків від 14.02.2014 року № 211/30, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до умов Договору купівлі-продажу природного газу від 30.09.2011 року № 14/2408/11; оскільки для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату за природний газ було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договором про організацію взаєморозрахунків, розрахунок за яким відбувся у встановленому порядку і строки, а сторони у справі згідно з п. 16 Договору № 211/30 засвідчили, що після його виконання вони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору, правові підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року та рішення господарського суду Київської області від 19.01.2016 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

КП КОР "Тетіївтепломережа" до Вищого господарського суду України відзиву на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року та рішення господарського суду Київської області від 19.01.2016 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, а представник відповідача проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.09.2011 року ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП КОР "Тетіївтепломережа" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 14/2408/11 (далі за текстом - Договір), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України", далі - газ) для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

Згідно з п. 5.2 Договору ціна за 1 000 куб.м. газу становить 1 091, 00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 1 091, 00 грн., крім того ПДВ 20 %, всього з ПДВ - 1 309, 20 грн.

Пунктом 5.5 Договору передбачено, що загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

В п. 6.1 Договору визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди до даного Договору від 11.10.2011 року № 1, від 19.01.2012 року № 2, від 01.02.2012 року № 3, від 27.06.2012 року № 4, від 03.12.2012 року № 5.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов Договору протягом жовтня - грудня 2011 року, січня - квітня 2012 року та жовтня - грудня 2012 року позивачем поставлено, а відповідачем отримано природний газ загальною вартістю 1 331 434,13 грн., що підтверджується відповідними доказами, зокрема, актами приймання-передачі природного газу.

Однак, відповідач в порушення умов Договору свої зобов'язання в частині своєчасної оплати вартості отриманого товару (природного газу) у повному обсязі не виконав.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України", вважаючи наявність факту порушення відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу № 14/2408/11 від 30.09.2011 року (встановленого строку оплати за поставлений природний газ), здійснило нарахування відповідачу 4 461, 67 грн. 3 % річних (за період з 13.10.2011 року по 01.04.2014 року) та 7 019, 72 грн. інфляційних втрат (за період з серпня 2013 року по березень 2014 року), виходячи із суми заборгованості 204 843, 97 грн. і звернулось до суду з відповідними позовними вимогами.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 Господарського кодексу України, зокрема, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.02.2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області (сторона перша), Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації (сторона друга), Управлінням фінансів Тетіївської районної державної адміністрації (сторона третя), Тетіївською районною державною адміністрацією (сторона четверта), КП КОР "Тетіївтепломережа" (сторона п'ята) та НАК "Нафтогаз України" (остання сторона) укладено Договір № 211/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік") (далі за текстом - Договір № 211/30), предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30.

Умовами даного Договору передбачено не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінено порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі основного Договору.

Так, згідно з пп. 2 п. 11 Договору № 211/30 сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору та засвідчили, що після виконання Договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору (п. 16 Договору).

Відповідно до п. 14 Договору № 211/30 він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Дата та номер Договору встановлюються після його підписання сторонами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач виконав свої зобов'язання по оплаті природного газу 01.04.2014 року, що визначений умовами Договору № 211/30, та перерахував позивачу грошові кошти в сумі 204 843, 97 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 01.04.2014 року № 18.

Відтак, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, поставлений згідно з Договором купівлі-продажу природного газу від 30.09.2011 року № 14/2408/11.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїх постановах від 07.10.2015 року у справі № 924/406/14, від 11.11.2015 року у справі № 927/1733/14 та від 10.02.2016 року у справі № 902/1652/13.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату за природний газ було здійснено поза межами порядку і строків, визначених договором про організацію взаєморозрахунків, розрахунок за яким відбувся у встановленому порядку і строки, а сторони у справі згідно з п. 16 Договору № 211/30 засвідчили, що після його виконання вони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета даного Договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне відзначити, що доводи ПАТ "НАК "Нафтогаз України", викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обгрунтованих висновків господарських судів попередніх інстанцій.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року у справі № 911/4817/15 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіТ.Ф. Костенко

А.Г. Полянський