ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 липня 2016 р. Справа № 902/336/16

за позовом:Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (07400, Київська область, м.Бровари, вул.Гагаріна, 16; поштова адреса: 01001, м.Київ, вул.Бориса Грінченка, 1)

до:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (21100, АДРЕСА_1)

про стягнення 14777 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : Пащенко Л.М.

відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 14 777 грн.

Позовні вимоги мотивовано наступним: 21 грудня 2012 року між ДП "Укрспирт" та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 484/1795 про технічне обслуговування та ремонту транспортних засобів. У тексті договору не визначені перелік, вид, вартість, строки надання послуг, тощо, у зв'язку з чим, пунктами 1.4, 2.1, 2.3 договору передбачено, що між Замовником та Виконацем у кожному окремому випадку укладаються наряди-замовлення, в яких повинно бути зазначено суттєві умови договору. Такі наряди-замовлення між позивачем та відповідачем укладені не були, в результаті чого сторонами не було досягнуто істотних умов договору. Незважаючи на це, позивач перерахував відповідачу кошти у розмірі 14 777,00 грн, що підтверджуєтьчя платіжним дорученням № 404111 від 08.11.2013 року. Враховуючи викладене відповідач безпідставно набув грошові кошти у розмірі 14 777,00 грн. Крім того, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, однак, сплачених грошових коштів повернуто так і не було.

Ухвалою суду від 20.04.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/336/16 з призначенням її до розгляду в судовому засіданні 17.05.2016 року.

Ухвалою суду від 17.05.2016 року відкладено розгляд справи на 09.06.2016 року.

Ухвалою суду від 09.06.2016 року строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 04.07.2016 року.

В судове засідання 04.07.2015 року з'явилась представник позивача, яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, документів витребуваних ухвалами суду не надав, причини своєї неявки не повідомив, при цьому, що про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином ухвалами суду, які надсилались останньому рекомендованою кореспонденцією.

Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

21 грудня 2012 року між ДП "Укрспирт" та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 484/1795 про технічне обслуговування та ремонту транспортних засобів.

Відповідно до п.1.1. договору Виконавець бере на себе зобов'язання надати Замовнику послуги з технічного обслуговування та/або ремонту транспортних засобів чи його складових частин, а Замовник зобовязується прийняти дані послуги та оплатити їх вартість в порядку та строки передбачені умовами договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено перелік транспортних, які підлягають технічному обслуговуванню та ремонту наведений у додатку № 1 до даного договору, який є невід»ємною частиною даного договору.

Між сторонами було погоджено, що вартість послуг погоджується сторонами у кожному окремому випадку і вказується в нарядах замовленнях. Загальна орієнтовна вартість послуг , що надаються за цим договором становить 24000,00 грн., в тому числі ПДВ - 4000, грн.. В кожному окремому наряді замовленні також зазначається вартість запасних частин та витратних матеріалів ( п.п. 2.1, 2.2., 2.3. договору).

З пояснень позивача, суд встановив, що платіжним дорученням № 404111 від 08.11.2013 року, останній перерахував на користь відповідача оплати за договором у розмірі 14777,00 грн.

Позивач вважає, що до вказаних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, згідно з ч. 1 якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В зв'язку з цим суд зазначає наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до п. п. 2, 3 ст. 180 ГК України істотними умовами договору є предмет, ціна та строк дії договору, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з п. 8 ст. 181 ГК України у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Суд зазначає, що в платіжному дорученні наданого позивачем у розділі призначення платежу міститься: "Оплата згідно договору № 484/1795 за автотехобслуговування від 21.12.2012 року."

На підставі вказаного платіжного доручення позивачем було на користь відповідача перераховано грошові кошти в загальній сумі 14 777,00 грн., що крім того підтверджується відповідною банківською випискою, яка наявна в матеріалах справи.

Зазначені обставини виключають можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання цього договору сторонами.

Тобто, неможливим є заперечення факту укладення між сторонами договору, який до того ж недійсним визнаний не був, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки у спірних правовідносинах відповідач набув майно (кошти) за наявності достатньої правової підстави.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти позивачу.

Враховуючи викладене у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Повне рішення складено 05 липня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (21100, АДРЕСА_1)