РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016Справа № 910/7356/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Харківгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним

Суддя: Домнічева І.О.

Представники сторін:

від позивача: Замкова М.О. - за довіреністю;

від відповідача: Конопліцький І.В. - за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Харківгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір не відповідає Постанові НКРЕ №849 від 05.07.12 «Про затвердження Типового договору на купівлю-продаж природного газу» (між власниками та постачальниками природного газу), яка діяла на момент укладання договору та якою затверджений типовий договір на купівлю-продаж природного газу.

Ухвалою від 21.01.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.05.2016 р.

10.05.16р. через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові матеріали по справі.

Судове засідання 10.05.2016 р. не відбулося.

Наступне судове засідання призначено на 24.05.16р.

24.05.16р. через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

В судовому засіданні 24.05.16р. оголошено перерву до 14.06.16р.

10.06.2016 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшли пояснення по справі.

14.06.16р. судове засідання не відбулося.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю; представник відповідача проти позову заперечив.

В судовому засіданні 21.06.16 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (далі - позивач, газорозподільне підприємство, ПАТ «Харківгаз») та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач, замовник, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») було укладено договір № 13-227-В на купівлю-продаж природного газу (далі - договір).

Розділом 9 Договору визначено:

- П.9.1. У разі виникнення спорів (розбіжностей за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України.

- П.9.2 Строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної суми заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір не відповідає Постанові НКРЕ №849 від 05.07.12 «Про затвердження Типового договору на купівлю-продаж природного газу» (між власниками та постачальниками природного газу), яка діяла на момент укладання договору та якою затверджений типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу). В зв'язку з чим, посилаючись на ст.. 203,207, 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним розділ 9 «Порядок вирішення спорів» договору на купівлю-продаж природного газу № 13-227-В від 04.01.13р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.2 Постанови НКРЕ власники природного газу та суб'єкти господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Правовідносини за спірним договором проводяться на підставі ліцензії на постачання природного газу за нервгульованим тарифом, що виключає обов'язок сторін привести свої договірні відносини до вимог Постанови НКРЕ №849.

Як вказує відповідач Позивач вчинив цілий ряд дій, що свідчать про схвалення та прийняття правочину до виконання. Покупець (Позивач) підписав акти - приймання передачі природного газу за вказаним договором та Позивач оплатив спожитий природний газ за спірним договором, що підтверджується надходженням від покупця грошових коштів із призначенням платежу саме по спірному договору.

Відповідно до постанов від 13.08.02р. у справі №12/472 та від 13.01.04 у справі №20/178 Верховного Суду України з аналогічних питань, сторона, підписавши договір та прийнявши його виконання, а також використавши прийняте майно вчинила юридично значимі дії, спрямовані на схвалення спірного договору. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Таким чином, враховуючи той факт, що Позивач в подальшому було підписано акти прийому-передачі, частково сплачено вартість спожитого природного газу, є всі підстави вважати, що спірний правочин було схвалено Позивачем, а тому підстав для визнання його недійсним не має.

Крім того, що відповідно до роз'яснень ВГСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає.»

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 даного Кодексу визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 1 Роз'яснення ВГСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» встановлено, що угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 Цивільного кодексу України (далі - Цивільний кодекс), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей 49, 50, 56, 57, 58 Цивільного кодексу, абзацу другого пункту 6 статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", пункту 2 статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", пункту 3 статті 14 Закону України "Про оренду землі" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, спірний договір купівлі-продажу природного газу жодним чином не суперечить як положенням ст.203 ЦК України так і іншим вимогам чинного законодавства. Вказаний договір містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, такі як предмет, ціна та строк, в подальшому був схвалений сторонами вчиненням цілого ряду дій направленого на його виконання. Договір укладений в письмовій формі підписаний сторонами та скріплений печатками.

Крім того, у відзиві на позов Відповідач письмово звернувся до суду з заявою про застосування до позовних вимог строку позовної давності , в зв'язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що право позивача не є порушеними, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.06.2016 р.

Суддя І.О. Домнічева