ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа № 909/154/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу комунального підприємства "Полігон ТПВ" від 05.05.16р., №93

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2016р.

у справі № 909/154/16

за позовом комунального підприємства "Полігон ТПВ", м.Івано-Франківськ

до відповідача дочірнього підприємства "Автоколона-2222", м.Івано-Франківськ

про стягнення заборгваності в сумі 230944,31 грн.,

представники сторін:

- від позивача ОСОБА_2;

- від відповідача ОСОБА_3

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України сторонам розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2016р. у справі №909/154/16 (суддя Цюх Г.З.) відмовлено в позові Комунального підприємства (надалі КП) "Полігон ТПВ" до Дочірнього підприємства (надалі ДП) "Автоколона-2222" про стягнення заборгованості в сумі 230944,31 грн.

Оскаржуваним рішенням встановлено відсутність підстав для застосування до відповідача нових тарифів без внесення змін до договору, затверджених рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р., оскільки вказаним рішенням встановлено не тільки новий тариф, але й нову одиницю виміру - тонну (в договорі сторони визначили одиниці виміру - метри кубічні), відтак посилання позивача на п.3.4. договору є безпідставним, а отже 230944,31 грн. різниці між старими та новими тарифами не підлягають стягненню.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, КП "Полігон ТПВ" оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що місцевим господарським судом не було враховано того, що розмір плати за комунальні послуги нараховується, виходячи з розміру затверджених державних регульованих цін в порядку, визначеному ст. 632 ЦК України, ст. 192 ГК України, ст.ст.14, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2006р. №1010. Зважаючи на вказані норми, а також на п.3.4 договору, з дня набрання чинності рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. (а саме з 01.04.2015р.) в спірних правовідносинах повинні були застосовуватися нові тарифи (державні регульовані ціни), незалежно від внесення змін до договору, оскільки внесення таких змін не було необхідним. Крім того, місцевий господарський суд не зясував тієї обставини, що сторони фіксували кількість захоронених побутових відходів в період часу, за який виникла заборгованість, в одиницях виміру, визначених новими тарифами (товарно-транспортні накладні за серпень-грудень 2015р.).

ДП "Автоколона-2222" подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, відповідач зазначив, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. було змінено не лише тариф на послуги захоронення (тобто грошовий еквівалент цих послуг), але й одиницю виміру. Таким чином, п.3.4 договору не може застосовуватись до одночасної зміну і тарифів, і одиниць виміру і в даному випадку необхідно вносити зміни в договір в порядку, встановленому чинним законодавством. Щодо покликання скаржника на товарно-транспортні накладні за серпень-грудень 2015р., то вважає їх безпідставними, оскільки договором було передбачено складання актів приймання-передачі робіт, а відповідач від їх підписання відмовлявся через зазначення у них не передбачених договором одиниць вимірювання.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

01.01.2015р. між КП "Полігон ТПВ" (виконавцем) та ДП "Автоколона-2222" (замовником) було укладено договір №31 про надання послуг прийому та захоронення побутових відходів (а.с. 10-11), згідно п.1.1. якого виконавець зобовязався за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги з прийому та захоронення побутових відходів, а замовник зобовязався оплачувати надані послуги (надалі договір).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що вартість захоронення побутових відходів згідно введеного тарифу з 01.04.2014р., затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.02.2014р. №77 становить за 1 куб.м.: для наслення 4,53 грн., для бюджетних організацій 4,86 грн., для інших споживачів 6,22 грн.

Згідно п.3.4. даного договору, у випадку зміни тарифів за послуги, позивач письмово доводить до відома відповідача нові величини тарифів не пізніше пяти днів до введення їх в дію.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. встановлено нові тарифи, згідно якого вартість захоронення побутових відходів встановлена в гривнях за тонну: для наслення 47,98 грн., для бюджетних організацій 55,17 грн., для інших споживачів 62,37грн. (а.с.14). Листом №51 від 24.03.2015р. позивач проінформував відповідача про зміну тарифів з 01.04.2015р., а також долучив додаток до договору про зміну тарифів від 24.03.2015р. (а.с.13).

Додаток до договору про зміну тарифів (а.с. 12) був підписаний відповідачем лише 14.12.2015р. з мотивів, викладених ним у листі №212 від 14.12.2015р. (а.с. 17).

Протягом квітня-грудня 2015р. на підтвердження факту надання послуг, позивачем було складено акти здачі-прийняття робіт із врахуванням нових тарифів, які відповідач не підписував. Листом від 16.01.2016р. №6 (а.с. 15, 16) позивач звернувся до відповідача із вимогою підписати вказані акти, на що отримав відповідь (лист №17 від 28.01.2015р., а.с. 47), у якій він погодився підписати тільки акт №ОУ-0000484 від 31.12.2015р. (а.с. 23), мотивуючи це тим, що додаток до договору про зміну тарифів був підписаний лише 14.12.2015р.

Стверджуючи про те, що за період з 01 серпня (частково) по грудень 2015 року у відповідача за надані за договором послуги виникла заборгованість в розмірі 230944,31 грн. (за серпень 18996,23 грн., вересень 55621,79 грн., листопад 53506,41 грн., листопад 52105,94 грн., грудень 50713,94 грн.), позивач звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з ДП "Автоколона-2222" вказаної суми заборгованості.

На підтвердження факту надання послуг за вказаний період, позивач долучив до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт №ОУ-0000315 від 31.08.2015р. на суму 55621,79 грн. з ПДВ, №ОУ-0000360 від 30.09.2015р. на суму 53506,41 грн. з ПДВ, №ОУ-0000401 від 31.10.2015р. на суму 52105,94 грн. з ПДВ, №ОУ-0000444 від 30.11.2015р. на суму 21283,63 грн. з ПДВ (непідписані відповідачем), акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000484 від 31.12.2015р. на суму 29430,31 грн. з ПДВ (підписаний обома сторонами) (а.с. 18-23) та товарно-транспортні накладні за серпень-грудень 2015р. (а.с. 70-165).

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Положеннями ст.ст. 189, 191 ГК України передбачено, що ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору. Субєкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п.1 Порядку формування тарифів на послуги з вивезення побутових відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2006р. №1010, тарифи на послуги - грошовий вираз витрат із збирання, зберігання, перевезення, перероблення, утилізації, знешкодження та захоронення 1 куб. метра або 1 тонни (за наявності вагового обладнання) побутових відходів, розрахований на основі економічно обґрунтованих планованих витрат з урахуванням планованого прибутку та податку на додану вартість.

Зважаючи на те, що ціна договору визначена сторонами в п.3.1 з покликанням на тарифи, встановлені рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а в п.3.4 договору передбачено обовязок виконавця повідомляти про зміну тарифів, колегія суддів погоджується із скаржником в тому, що в разі зміни тарифів, до відносин між сторонами повинні застосовуватись нові тарифи у порядку, встановленому договором.

Виходячи з визначення ціни, що міститься у ст.189 ГК України та тарифу, що міститься в постанові Кабінету Міністрів України від 26.07.2006р. №1010, вбачається що вони є грошовим виразом наданої послуги у відповідних одиницях виміру. В той же час, в рішенні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. встановлено не тільки новий тариф (грошовий вираз наданої послуги), але й нову одиницю виміру - тонну (в п.3.1. договору сторони визначили одиниці виміру - метри кубічні). Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що зміну договірної одиниці виміру наданих послуг слід було здійснити шляхом внесення змін до договору в порядку, передбаченому ст.ст.653-354 ЦК України та ст.188 ГК України.

Так, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

У звязку із відмовою замовника підписати додаток до договору про зміну тарифів, належним способом захисту прав виконавця було б звернення до суду з позовом про внесення змін до договору, чого ним не було зроблено. Місцевий господарський суд у звязку з цим дійшов вірного висновку про те, що договір №31 від 01.01.2015р. є чинним в редакції, яка була узгоджена сторонами до моменту укладення додаткової угоди, тобто, до 14.12.2015р. Зважаючи на це, колегією суддів не приймаються також до уваги покликання скаржника на товарно-транспортні накладні, у яких зафіксовано не передбачені договором одиниці виміру наданих послуг.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень за період з 17.04.2015р. по 29.01.2016р. (а.с. 161-209) вбачається, що відповідач здійснив оплату за надані послуги згідно договору №31 від 01.01.2015р. на загальну суму 228000,00 грн. З пояснень представника відповідача вбачається, що надані послуги у період з квітня по грудень 2015року оплачувались ним у повному обсязі, виходячи з тарифів, затверджених рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.02.2014р. №77, а за актом №ОУ-0000159 від 31.12.2015р. оплату ним здійснено виходячи з нових тарифів згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. Представник позивача вказаних тверджень не заперечив.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги чинну на спірний період редакцію п.3.1 договору №31 від 01.01.2015р., місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача нових тарифів, затверджених рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №149 від 17.03.2015р. та про відмову в позові.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2016р. у справі №909/154/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу комунального підприємства "Полігон ТПВ" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Данко Л.С.