КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/1076/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Хрипуна О.О.

Корсакової Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Мусійчук О.В.

від відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 (суддя: Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 26 051, 57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16, у задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» до ФОП ОСОБА_4 про стягнення 20 885,89 грн. отриманих коштів та 5 165,68 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що виходячи з того, що позивач з власної ініціативи достроково припинив орендні відносини більше чим за 1 місяць до дня закінчення строку дії договору відповідачем правомірно у відповідності до п.7.8., 7.9. Договору залишено в своєму розпорядженні гарантійний платіж у розмірі 10 000,00 грн. та перераховану орендну плату за лютий 2015 року як неустойку в розмірі місячної орендної плати за передчасне припинення дії договору, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 20 885,89 грн. задоволенню не підлягають. У задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 5165,68 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на суму 20 885,89 грн. також відмовлено, в зв'язку з відсутністю підстав для їх задоволення, оскільки дана вимога є похідною від основної.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не враховано тих обставин, що підстави для залишення гарантійного платежу (за 1 місяць оренди в сумі 10 000,00 грн.) та сплати неустойки (на обов'язку сплаті якої за рахунок коштів за останній місяць оренди (10 885,89 грн.) наголошує відповідач) саме за рахунок позивача виникають у випадку, коли договір оренди розірвано між сторонами саме з ініціативи орендаря (тобто позивача). Проте, між сторонами договору було складено та підписано акт приймання - передачі приміщення від 31.01.2015, яким сторони за взаємною згодою погодили приймання - передачі об'єкта оренди за 2 місяці до закінчення терміну користування приміщення, тобто орендні правовідносини були припинені не з вини позивача (орендаря), а саме внаслідок двосторонньої згоди сторін, що виключає обумовлені договором та законом підстави для утримання відповідачем гарантійного платежу (за 1 місяць оренди в сумі 10 000,00 грн.) та сплати неустойки (на обов'язку сплаті якої за рахунок коштів за останній місяць оренди (10 885,89 грн.).

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу ТОВ "Споживчий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 апеляційну скаргу ТОВ "Споживчий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи 910/1076/16 призначено на 07.06.2016.

06.06.2016 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність прийнятого рішення нормам матеріального та процесуального права.

Апелянт наголошував на тому, що позивач повернув об'єкт оренди відповідачу за Актом приймання - передачі від 31.01.2015, тобто раніше на 2 місяці від обумовленої дати припинення договору оренди (31.03.2015), а тому договір оренди є розірваним саме з 31.01.2015 на підставі ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України. Відповідач вказував на тому, що припинення орендних правовідносин відбулось саме з ініціативи орендаря, у зв'язку з чим на підставі п. 7.8, п. 7.9 договору оренди відсутні підстави для повернення позивачу гарантійного платежу в сумі 10 000,00 грн. та орендної плати за лютий 2015 року як неустойку в розмірі місячної орендної плати за передчасне припинення дії договору з ініціативи орендаря.

В судовому засіданні 07.06.2016 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні 07.06.2016 представник відповідача проти доводів апеляційної скарги, з урахуванням поданих до неї доповнень, - заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність прийнятого рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 28.03.2014 року між ФОП ОСОБА_4 (орендодавець) та ТОВ "Споживчий центр" (орендар) укладено Договір оренди №05-14/5с від 28.03.2014 року (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину площі нежитлового приміщення у торгівельному центрі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, (надалі - Об'єкт оренди), згідно до поверхового плану (Додаток №1 до цього договору).

Згідно з п.1.1.1. Характеристика Об'єкту оренди: - поверх: 3 (третій); - загальна площа: 35,00 (тридцять п'ять) метрів квадратних.

Відповідно до п.1.1.2. Договору об'єкт оренди знаходяться у користуванні Орендодавця на підставі Свідоцтва на право власності від 29 квітня 2004 року № НОМЕР_2 (третій поверх) № НОМЕР_3 (антресоль).

Згідно з п.2.1. Договору передача Об'єкта оренди оформляється Сторонами шляхом підписання Акту прийому-передачі Об'єкта оренди не пізніше " 01" квітня 2014 року. Строк користування Об'єктом оренди визначається з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому-передачі Об'єкта оренди і діє до "31" березня 2015 року включно, а у разі дострокового припинення дії цього договору до терміну, встановленого Орендодавцем, надалі - строк користування Об'єктом оренди.

Відповідно до п.2.3. Договору якщо за один місяць до закінчення строку користування Об'єктом оренди між Сторонами не буде укладена угода на продовження цього строку, Орендар зобов'язаний звільнити Об'єкт оренди та повернути його Орендодавцю за Актом прийому-передачі не пізніше останнього дня строку користування Об'єктом оренди.

Відповідно до п.3.1. Договору орендна плата сплачується Орендарем у розмірі 10 000,0 гривень, без ПДВ, за кожний календарний місяць, що складає еквівалент 750,75 Євро 75 євроцентів на момент укладення Договору. На момент укладення цього Договору офіційно встановлений НБУ курс гривні до Євро становить (курс національного банку України - 13,32) за один Євро.

Згідно з п.3.2. Договору сторони погодились, що орендна плата за Договором здійснюється Орендарем щомісячно, авансовим платежем до 20-го числа попереднього місяця за наступний та на момент її здійснення підлягає оплаті з урахуванням зміни офіційно встановленого курсу Євро до гривні. Всі платежі за Договором здійснюються в українських гривнях та при цьому розмір орендної плати, визначений згідно п.3.1. та п.3.2. цього Договору не може бути меншим ніж 10 000 ( десять тисяч) гривень.

Відповідно до п.3.4. Договору при укладенні цього Договору, Орендар перераховує Орендодавцю орендну плату за перший та останній місяці оренди протягом трьох днів з моменту підписання Договору. Сума орендної плати за перший місяць розраховується Сторонами виходячи із фактичної кількості днів користування Об'єктом оренди, згідно підписаного Акту прийому-передачі Об'єкту оренди до останнього дня місяця в якому підписано такий Акт.

Як вбачається з п.4.1. Договору розмір місячної орендної плати за останній місяць оренди становить гарантійний платіж, який виступає гарантією виконання орендарем своїх зобов'язань по цьому договору та використовується орендодавцем у випадку спричинення орендарем пошкодження об'єкта оренди протягом дії цього договору, у випадку затримки сплати орендної плати більше ніж на 14 днів, або комунальних платежів (п. 4.2), або за письмовим погодженням орендаря покрити витрати на ремонт об'єкта оренди (п. 4.3).

Згідно з п.4.5. Договору гарантійний платіж підлягає поверненню Орендарю тільки при припиненні дії цього Договору, протягом 5-ти банківських днів з моменту його припинення при виконанні наступних умов:

- сплати Орендарем всіх орендних плат;

- надання Орендарем Орендодавцеві всіх документів, що підтверджують відсутність заборгованості Орендаря по оплаті комунальних послуг, а також інших послуг згідно цього Договору;

- повернення ключів від Об'єкту оренди.

Відповідно до п.7.8. Договору орендар сплачує Орендодавцю неустойку у розмірі місячної орендної плати при його завчасному припиненні раніше ніж за один календарний місяць.

Згідно п.7.9. Договору у випадку дострокового припинення дії цього Договору з вини та/або з ініціативи Орендаря, орендна плата за останній місяць терміну користування Об'єктом оренди залишається у розпорядженні Орендодавця.

Згідно з пунктом 13.1 Договору, цей Договір вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині користування приміщенням - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому - передачі приміщення 01.04.2014 і припиняє свою дію в частині користування приміщенням - з 31.03.2015 включно, а стосовно інших зобов'язань діє до повного виконання.

Пунктом 13.2 Договору сторони обумовили право орендодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадках невиконання або неналежного виконання орендарем будь-яких зобов'язань за цим договором, використання об'єкта оренди не за цільовим призначенням, затримки виплати орендної плати, вразі необхідності використання приміщення самим орендодавцем для власних потреб.

Пунктом 13.3 Договору визначено, що кожна сторона має право достроково розірвати договір, письмово повідомивши про це іншу сторону не пізніше ніж за 1 календарний місяць до дати розірвання договору.

Згідно Акту прийому-передачі приміщення в оренду від 01.04.2014, який підписано представниками орендаря та орендодавця і посвідчено печатками обох сторін, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду по Договору приміщення: поверх: 3 (третій); - загальна площа: 35,00 (тридцять п'ять) метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач платіжним дорученням №2854 від 04.04.2014 року сплатив відповідачу 20 000,00 грн. з призначенням платежу: оренда приміщення за останній місяць оренди та за квітень 2014 року.

Згідно платіжного доручення №4574 від 16.12.2014 року позивач сплатив відповідачу 10 885,89 грн. з призначенням платежу: оренда за січень 2015 року.

Згідно платіжного доручення №769 від 20.01.2015 року позивач сплатив відповідачу 10 885,89 грн. з призначенням платежу за лютий 2015 року.

31.01.2015 між орендарем - ТОВ «Споживчий центр» та орендодавцем - ФОП ОСОБА_4 було складено та підписано Акт прийому - передачі приміщення, який посвідчено також печатками обох сторін.

У вказаному акті сторони зафіксували наступне:

1. Відповідно до Договору оренди від 28.03.2014 № 05-14/5с, орендар передав, а орендодавець прийняв частину нежитлового приміщення загальною площею 35 кв.м. на 3 поверсі торгового центру, розташованого по АДРЕСА_2.

2. Приміщення передається у справному технічному стані, який дозволяє використовувати його за цільовим призначенням, передбаченим договором;

3. Орендодавець претензій та зауважень до стану приміщення не має.

Крім того, сторони не заперечували ту обставину, що 01.02.2015 в будівлі, в якій знаходиться орендоване приміщення, сталася пожежа, внаслідок якої був пошкоджений увесь третій поверх, і використання приміщень було неможливим.

Відповідно до претензії позивача від 21.10.2015 № 406/1, направленої відповідачу згідно фіскального чеку поштової установи № 6217 від 27.10.2015 та опису вкладеного, позивач просив повернути йому грошові кошти в сумі 20 885,89 грн. по Договору.

У відповідь на претензію позивача від 21.10.2015 № 406/1, відповідач листом від 25.11.2015 № 25/11/3-а вказував на відсутність обумовлених законом та договором підстав для повернення на користь позивача 20 885,89 грн.

Також, позивачем додано до матеріалів позову і лист № 466 від 08.12.2015, в якому він просив повторно відповідача повернути 20 885,89 грн. грошових коштів по Договору.

В свою чергу, позивач в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 31.01.2015 року ним було повернуто відповідачу об'єкт оренди. Згідно умов укладеного Договору позивач вказує, що ним було сплачено гарантійний платіж в розмірі 10 000,00 грн та зайво сплачено орендну плату за лютий 2015 в розмірі 10 885,89 грн. Посилаючись на ст.1212 ЦК України позивач вказує, що ці кошти є зайво отриманими відповідачем в зв'язку з чим просить суд стягнути їх з відповідача.

Пунктом 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 визначено, що водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що між сторонами укладено Договір оренди, і спірні кошти були перераховані позивачем саме на виконання умов вказаного договору, а тому вказані кошти не є безпідставно отриманими відповідачем, у зв'язку з чим до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи ст.. 1212 Цивільного кодексу України, проте, враховуючи припис п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18, суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку застосовує норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини між сторонами, зокрема правовідносини найму (оренди), які виникли внаслідок укладення Договору оренди.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1). Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч. 2). Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном (ч. 3). Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася (ч. 4). Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5). Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ч.6).

З огляду на викладене, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду встановлено, що орендоване приміщення було повернуто орендарем орендодавцю 31.01.2015, тобто за два місяці до закінчення строку дії договору оренди, строк дії якого було визначено сторонами до 31.03.2015 включно (п. 2.1, п. 13.1 Договору). При цьому, Акт прийому - передач і приміщення від 31.01.2015 не містить будь-яких посилань на те, що дострокове повернення приміщення з оренди сталося саме внаслідок вини та/або з ініціативи Орендаря. Не містять таких доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України і наявні матеріали справи.

При цьому, згідно умов договору орендар має право достроково припинити дію цього договору у випадку непридатності об'єкту оренди для використання згідно цільового призначення (п. 6.1.6), а також достроково розірвати даний договір, письмово повідомивши про це орендодавця не пізніше ніж за 1 календарний місяць до дати розірвання договору (п. 6.1.7), і вказані пункти складають право ініціативи орендаря саме на припинення дії договору та його дострокового розірвання. Проте, матеріали справи не містять належні та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що позивач реалізував (у розумінні ініціативи, обумовленої у п. 7.9 договору) право на дострокове розірвання договору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обумовлені п. 7.9 Договору підстави для залишення у розпорядженні відповідача орендної плати за останній місяць терміну користування об'єктом оренди (за лютий 2015 - 10 885,89 грн., перераховані згідно платіжного доручення №769 від 20.01.2015) - відсутні, оскільки належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України щодо вини та/або ініціативи орендаря (позивача) у поверненні об'єкта оренди та припинення використання об'єкта оренди - ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі - не надано, а підписаний між сторонами Акт від 31.01.2015 не може бути прийняти в якості такого доказу судом апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до п.7.8. Договору орендар сплачує Орендодавцю неустойку у розмірі місячної орендної плати при його завчасному припиненні раніше ніж за один календарний місяць, і відповідач наголошував на тому, що підстави для повернення гарантійного платежу відсутні саме на підставі вказаного пункту договору, оскільки у позивача виник обов'язок сплатити неустойку.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем заявлено вимогу про повернення суми гарантійного платежу в розмірі 10 000,00 грн., перерахованого в частині платежу платіжним дорученням №2854 від 04.04.2014 року, на тих підставах, що об'єкт оренди повернуто 31.01.2015, тобто до закінчення терміну дії Договору, проте, по-перше, внаслідок повернення об'єкта оренди позивачем відповідачу вказані кошти не змінили свою правову природу на кошти неустойки, по-друге, завчасне припинення договору внаслідок повернення об'єкту оренди - між сторонами не відбулося, оскільки ні умовами договору, ні нормами чинного законодавства не передбачено припинення договору оренди саме внаслідок повернення об'єкта оренди.

При цьому, умовами Договору (п. 4.1-4.3 договору) сторони чітко обумовили, що гарантійний платіж виступає гарантією виконання орендарем своїх зобов'язань по цьому договору та використовується орендодавцем у випадку спричинення орендарем пошкодження об'єкта оренди протягом дії цього договору, у випадку затримки сплати орендної плати більше ніж на 14 днів, або комунальних платежів (п. 4.2), або за письмовим погодженням орендаря покрити витрати на ремонт об'єкта оренди (п. 4.3), і сплачується орендарем у випадку завчасного саме припинення ніж за 1 календарний місяць договору оренди (п. 7.9).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Акт від 31.01.2015 свідчить лише про те, що між сторонами припинились правовідносини щодо фактичного користування об'єктом, відповідно, і позивача припинився обов'язок сплачувати оренду плату, а у відповідача вимагати її сплати у зв'язку з припиненням саме користування орендарем об'єктом оренди, але сам Договір був чинний як і обумовили сторони до 31.03.2015, і його дія не припинилась переданням об'єкта оренди за актом від 31.01.2015, а вказаний акт у відповідності до пункту 2.4 Договору свідчить лише про те, що кінцевою датою користування об'єктом оренди є 31.03.2015.

При цьому, статтею 781 Цивільного кодексу України чітко обумовлені підстави саме припинення договору найму (у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом, і у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем).

В свою чергу, умовами Договору також не встановлено, що він припиняється саме внаслідок повернення об'єкта оренди орендарем орендодавцю та підписанням відповідного акту.

Доводи відповідача про те, що договір оренди є розірваним саме з 31.01.2015 на підставі ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки вказана норма регулює передання у найм будівлі або капітальної споруди і знаходиться в параграфі 4 «Найм будівлі або іншої капітальної споруди», яка не регулює правовідносини між позивачем та відповідачем, які виникли щодо оренди приміщення (частину площі нежитлового приміщення у торгівельному центрі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - п. 1.1 Договору).

Крім того, сторони не заперечували і ту обставину, що 01.02.2015 в будівлі, в якій знаходиться орендоване приміщення, сталася пожежа, внаслідок якої був пошкоджений увесь третій поверх, і використання приміщень було неможливим, у зв'язку з чим позивач не користувався орендованим майном, і відповідно обов'язок по оплаті користування приміщенням у лютому та березі 2015 року у нього не виник.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку дійшов висновку, що підстави для залишення гарантійного платежу (за 1 місяць оренди в сумі 10 000,00 грн.) та сплати неустойки (на обов'язку сплаті якої за рахунок коштів за останній місяць оренди (10 885,89 грн.) наголошує відповідач) саме за рахунок позивача виникають у випадку, коли договір оренди розірвано між сторонами саме з ініціативи орендаря (тобто позивача) та завчасному припиненні саме договору, а не орендних правовідносин. Проте, між сторонами договору було складено та підписано акт приймання - передачі приміщення від 31.01.2015, яким сторони за взаємною згодою погодили приймання - передачі об'єкта оренди за 2 місяці до закінчення терміну користування приміщенням, тобто орендні правовідносини були припинені не з вини/та або ініціативи позивача (орендаря), а саме внаслідок двосторонньої згоди сторін, що виключає обумовлені договором та законом підстави для утримання відповідачем загалом 20 885,89 грн., з яких: гарантійного платежу (за 1 місяць оренди в сумі 10 000,00 грн.) та сплати неустойки (на обов'язку сплаті якої за рахунок коштів за останній місяць оренди (10 885,89 грн.), і у відповідача існує обов'язок по їх поверненню позивачу, який ним не виконано всупереч умов договору та приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,89 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,98 грн. орендної плати за останній місяць оренди, - є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

В свою чергу, місцевий господарський суд, приймаючи в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог припустився неправильного застосування норм матеріального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що згідно з приписами п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування рішення суду в наведеній частині з прийняттям в апеляційному порядку нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,89 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди.

Крім того, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення 5 165,68 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на суму 20 885,89 грн.

З висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги суд апеляційної інстанції погоджується, проте, на підставі ст.101 Господарського процесуального кодексу України керується наступними мотивами такої відмови.

Позивач нормативно в обгрунтування позовної вимоги про стягнення 5 165,68 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами послався на приписи ст.. 536, 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України визначено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Ч. 1 ст. 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Ч.2 ст. 536 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що між сторонами у договорі оренди не було обумовлено нарахування і сплату процентів за користування чужими грошовими коштами згідно ст. 536 Цивільного кодексу України, правовідносини сторін не є правовідносинами позики в розумінні ч. 1 статті 1048 Цивільного кодексу України у зв'язку з чим правові підстави для застосування вказаного у наведеній статті розміру відсотків - відсутні, і сторонами не узгоджено у визначений законом спосіб нарахування певного розміру відсотків в порядку статті 536 Цивільного кодексу України. Крім того, правовідносини, що випливають із договору позики, не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами внаслідок наявності орендних правовідносин, у зв'язку з чим обумовлені законом підстави для застосування згідно з ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України аналогії закону в контексті спірних правовідносин оренди норм, які регулюють правовідносини позики - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 15 квітня 2015 року.

Так, у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року міститься висновок про те, що відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок припинення договору поставки і безпідставного збереження грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України. За таких обставин Верховний Суд України погодився з висновками суду касаційної інстанції щодо відмови у позові про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі статей 536, 1214, 1048 ЦК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,89 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди, з прийняттям в апеляційному порядку нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,98 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 5 165,68 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами - підлягає залишенню без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим на підставі п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,89 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди, з прийняттям в апеляційному порядку нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача загалом 20 885,89 грн., з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди, із здійсненням перерозподілу судового збору у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на сторін спору пропорційно.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 загалом грошових коштів в сумі 20 885,89 грн., а саме: 10 000,00 грн. гарантійного платежу та 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди, - скасувати і прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в наведеній частині.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 - залишити без змін.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 по справі №910/1076/16 в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_1; місцезнаходження: 02152 АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (; місцезнаходження: 01032 м.Київ, вул.. Саксаганського, 133А) загалом 20 885 (двадцять тисяч вісімсот вісімдесят п'ять) грн. 89 коп. грошових коштів (з яких: 10 000,00 грн. гарантійного платежу + 10 885,89 грн. орендної плати за останній місяць оренди), а також 1 104 (одна тисяча сто чотири) грн. 76 коп. судового збору за подачу позову.

В решті позову - відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_1; місцезнаходження: 02152 АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (; місцезнаходження: 01032 м.Київ, вул. Саксаганського, 133А) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 215 (одна тисяча двісті п'ятнадцять) грн. 24 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.О. Хрипун

Г.В. Корсакова