ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа № 914/3675/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Плотніцького Б.Д.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Куцик-Трускавецькій О.Б.

за участю представників

від позивача ОСОБА_2 довіреність № 14-127 від 13.05.2014р.;

від відповідача не зявились,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України», м. Київ

на рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. (суддя Ділай У.І.)

у справі №914/3675/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: ЛМКП «Львівтеплоенерго», м. Львів

про стягнення 15 591 542, 58 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. у справі № 91/3675/15 позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково. З рахунку Львівського комунального підприємства Львівтеплоенерго на користь Позивача стягнуто 228 743,76 грн. 3% річних, 6 951 904,99 грн. інфляційних втрат та 107 709,73 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ЛКП Львівтеплоенерго 4 464 370, 83 грн. 7% штрафу, прийнявши в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В решті судове рішення залишити без змін.

Свої доводи скаржник обґрунтовує порушенням та неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що одночасне стягнення пені та штрафу, за порушення виконання одного й того ж виду зобовязання, суперечить статті 61 Конституції України.

З врахуванням викладеного, апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. у даній справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ЛКП Львівтеплоенерго 4 464 370, 83 грн. 7% штрафу та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На виконання вимог ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2016р. ЛКП Львівтеплоенерго подало відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 23.05.2016р. розгляд справи призначено на 29.06.2016р.

В судове засідання, призначене на 29.06.2016р., відповідач участі уповноваженого представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та висловив свої міркування з питань, що виникли в ході розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

16 липня 2012 року між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (продавець) та Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №07/12-455-БО, відповідно до п.1.1 якого, Продавець зобов'язується передати у власність Покупця у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, та/або природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах Договору.

Неналежне виконання ЛМКП Львівтеплоенерго умов вказаного Договору в частині своєчасного проведення розрахунку за отриманий у позивача у 2012 році природний газ встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 17 червня 2015 року у справі № 914/1307/15.

Зокрема, вказаним судовим рішенням, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2016р., з рахунку ЛМКП Львівтеплоенерго на користь ПАТ НАК Нафтогаз України стягнуто 12 538 301, 49 грн. основного боргу, 1 770 921,55 грн. пені, 2 387 444,54 грн. 3% річних, 9 725 244,83 грн. інфляційних втрат та 59 039,96 грн. судового збору. Провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 4 653 074,63 грн. припинено. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В жовтні 2015 року ПАТ НАК Нафтогаз України звернулось до суду з позовом у даній справі. В обґрунтування позовних вимог ПАТ НАК Нафтогаз України посилалось на те, що оскільки відповідачем не виконано умови Договору щодо вчасної оплати отриманого природного газу, тому він зобов'язаний сплатити на користь позивача 7% штрафу, передбачених п. 7.2. Договору №07/12-455-БО, що становить 4 464 370,83 грн., суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 10 898 427, 99 грн. та 3% річних у розмірі 228 743,76 грн.

Перевіривши здійснений ПАТ "НАК "Нафтогаз України" розрахунок 3% річних, місцевим господарським судом встановлено, що при здійсненні нарахувань Позивачем допущено арифметичні помилки, які не зменшують суму 3% річних, що підлягає до стягнення, оскільки відповідно до проведеного судом перерахунку загальна сума таких нарахувань є більшою, ніж просить стягнути позивач. Враховуючи те, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подавав відповідної заяви, то позовні вимоги про стягнення з відповідача 228 743,76 грн. 3% річних за період з 13 січня 2015 року по 21 липня 2015 року підлягають до задоволення.

Щодо інфляційних втрат, то і в цій частині місцевим господарським судом встановлено неточності в проведених Позивачем нарахуваннях.

Так, судом встановлено, що при розрахунку розміру суми інфляційних втрат позивач користувався методикою збільшення суми боргу на індекс інфляції окремо за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду була використана сума боргу, збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Разом з тим, нарахування втрат від інфляції здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 14 від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція (абз. 3 п. 3.2 Постанови N 14).

Згідно перерахунку, проведеного судом першої інстанції, до стягнення з відповідача підлягає 6 951 904, 99 грн. втрат від інфляції.

Судова колегія погоджується з такими висновками місцевого господарського суду.

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних відповідачем в апеляційному порядку не оскаржується.

Пунктом 7.2. Договору сторони передбачили, що у разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплатити Продавцю (крім суми заборгованості) пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково платити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу .

На підставі п. 7.2. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" нараховано ЛМКП Львівтеплоенерго 7% штрафу у розмірі 4 464 370, 83 грн. від суми простроченого платежу.

Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в цій частині. При цьому, місцевим господарським судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах від 21.10.2015р. по справі № 6-2003цс15.

Судова колегія погоджується з такими висновками суде першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частина 1 ст. 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а ч. 3 встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судова практика свідчить, що питання можливості застосування до одного й того самого порушення господарського зобовязання і пені, і штрафу, є неоднозначним та по-різному вирішувалося судами в різний час.

У Постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 27.04.2012 р. (ПП «Кажан» до ПП «Енерголенд») зроблено висновок про можливість стягнення одночасно пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань, що передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. У випадках порушення виконання господарських зобовязань чинним законодавством не встановлено для учасників господарських відносин обмежень визначати в договорі стягнення одночасно пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, ВС України підкреслив, що стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, одночасно штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

В оглядовому листі Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» суд також дійшов висновку про можливість одночасного стягнення штрафу та пені з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, вказавши про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань.

Водночас, Верховний суд України в Постанові від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15 (ПАТ «Апекс-Банк» до Особа_1) зазначив: «За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 4.2, 4.3, 4.4 та 4.5 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення».

Згідно зі ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. Дана норма статті є відсильною.

Не надаючи, проте, чіткого розмежування між штрафом та пенею, як різними видами неустойки, законодавець, розкриваючи зміст цих понять у ст. 549 ЦК України, все ж вказує, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного, не будь-якого, а саме грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно, питання можливості одночасного застосування штрафу і пені прямо залежить від розмежування видів порушень господарських зобовязань, оскільки ЦК України та ГК України прямо не встановлюють можливості одночасного стягнення пені та штрафу за один і той самий вид порушення зобовязання.

Такий самий правовий висновок викладений і у вищенаведеному оглядовому листі ВГС України від 29.04.2013 р., а саме, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України (тобто, мається на увазі одночасне стягнення пені та штрафу за різні види порушень господарських зобовязань).

Як зазначає ВС України у Постанові від 21.10.2015 р. №6-2003цс15, виходячи із того, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового, а покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Якщо за прострочення виконання зобовязання на боржника договором покладено обовязок сплатити пеню, то це означає, що при цьому боржник зазнає цивільно правової відповідальності за конкретне правопорушення, оскільки зазнає невигідних правових наслідків у вигляді покладення на нього додаткових обовязків; якщо при цьому за прострочення виконання цього ж зобовязання передбачено сплату ще і штрафу, то це означає, що боржник знову піддається цивільно правовій відповідальності за те ж порушення, оскільки штраф є новим додатковим обовязком, покладеним на боржника, як невигідний правовий наслідок за правопорушення.

На переконання суду апеляційної інстанції, вищенаведене є дійсним і для господарсько правової відповідальності. У звязку з цим, має місце порушення ст. 61 Конституції України, яка встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Незважаючи на неоднакову судову практику, можливість застосування ст. 61 Конституції України до господарських правовідносин підтверджується не лише практикою Верховного суду України, але це випливає й зі змісту ч. 1 ст. 91 ЦК України, яка передбачає, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Крім того, варто зазначити, що недопустимість одночасного застосування пені і штрафу за порушення одного і того ж зобовязання не суперечить принципу свободи договору, встановленому у ст. 627 ЦК України.

Так, ця стаття встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, законодавець встановлює межі свободи договору, якими є вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту та вимоги розумності й справедливості. І навпаки, можливість одночасного застосування штрафу та пені за один і той самий вид порушень господарських зобовязань суперечить вимогам розумності та справедливості, оскільки за своїм змістом штраф і пеня є засобами забезпечення зобовязання, тобто превентивними засобами, метою існування яких є запобігання можливим порушенням зобовязання боржником, шляхом покладення на боржника невигідних для нього додаткових обовязків у випадку вчинення такого порушення.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія дійшла висновку про те, що стягнення штрафу і пені за порушення одного і того ж зобовязання (за один і той самий вид порушень господарських зобовязань) є за своєю суттю притягненням субєкта господарювання до одного виду відповідальності (а саме, господарсько правової відповідальності) за вчинення одного і того самого правопорушення двічі, що суперечить ст. 61 Конституції України, а тому, не може застосовуватися одночасно.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд ,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016р. у справі № 914/3675/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства НАК Нафтогаз України, м. Київ без задоволення.

2. Судові витрати за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 01.07.2016р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Суддя В.М. Гриців

Суддя Г.І. Мельник