РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016Справа №910/6691/16

За позовом Приватного підприємства "Колібріс"
До Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНТІС"
Простягнення 294 193,15 грн. та зобов'язання вчинити дії
Суддя Ярмак О.М.

Представники:

від позивачаЄвтєхов Є.А. (представник за довіреністю від 29.03.2016)
від відповідачаСкорік Ю.Б. (представник за довіреністю від 24.05.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Колібріс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНТІС" про стягнення 294 193,15 грн. та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 9140/6691/16 та призначено до розгляду на 17.05.2016.

В судове засідання 17.05.2016 з'явився представник позивача, який надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 17.05.2016 розгляд справи відкладено на 31.05.2016.

За наслідками судового засідання 31.05.2016 судом продовжено строк вирішення спору та оголошено перерву до 14.06.2016.

14.06.2016 в судовому засіданні оголошено перерву до 21.06.2016.

В судове засідання 21.06.2016 з'явилися уповноважені представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, обґрунтував підстави позовних вимог та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2013 між Приватним підприємством "Колібріс" (наймодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕНТІС" (наймач) укладено договір найму № 191 (далі - договір найму), за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає в платне користування для здійснення торгівельної діяльності частину торговельних павільйонів (об'єкт найму), які розташовані на території торгівельного майданчика ПП "Колібріс", а саме в:

- переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім території, на якій знаходиться кафе "Дмитрий", Державна лабораторія ветеринарно-санітарної експертизи № 19 та вбудований магазин;

- переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг" за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім 5 місць м'ясного павільйону, починаючи від приміщення по розрубці м'яса, а також крім приміщення бойлерної та електрощитової.

Згідно з п. 3.1 договору найму договір вступає в дію з 1 вересня 2013 року і діє до 30 листопада 2013 року включно.

Відповідно до п. 3.2 договору найму за умови належного виконання своїх обов'язків за цим договором, після спливу строку найму, наймач має переважне право перед будь-якими іншими особами на продовження дії договору найму на новий строк шляхом укладання нового договору найму, укладання додаткової угоди до договору найму або автоматичної пролонгації (продовження) дії договору у порядку передбаченому п. 3.3 договору.

У п. 3.3 договору найму сторони погодили, що у випадку, якщо не менш ніж за 15 днів до дати закінчення строку дії цього договору будь-яка з його сторін не заявить про розірвання або зміну умов договору, договір вважається автоматично продовженим (пролонгованим) на строк до 28 лютого 2014 року включно.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, у зв'язку з наявністю обставин, передбачених п. 3.3 договору найму, договір був автоматично продовжений до 28 лютого 2014 року включно.

За п. 7.2 договору найму договір вважається розірваним після закінчення строку його дії.

За твердженнями позивача, незважаючи на закінчення строку дії договору найму 28.02.2014 відповідач продовжує користуватися об'єктом найму та не сплачує починаючи з березня 2014 року встановлену договором плату за таке користування, у зв'язку з відповідач має сплатити пеню за договором найму та неустойку за законом за невиконання обов'язку з повернення об'єкта найму у встановлений строк, а також звільнити займані ним об'єкти найму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, тобто обов'язок зі сплати орендної плати закон покладає на Орендаря, а право на отримання орендної плати закон надає Орендодавцю.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили

За приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Згідно з п. 5.3.5 договору найму у випадку розірвання або закінчення строку дії цього договору наймач зобов'язаний звільнити об'єкт найму, попередньо привівши його у належний стан для подальшої експлуатації та здати його наймодавцю не пізніше 1 дня з дати розірвання (закінчення строку дії цього договору) по акту прийому-передачі.

В матеріали справи відповідачем подано акт прийому-передачі приміщення від 28.02.2014, відповідно до якого наймодавець в особі виконуючого обов'язків директора ПП "Колібріс" ОСОБА_5 прийняв, а наймач в особі директора ТОВ "СЕНТІС" ОСОБА_6 передав із найму об'єкти найму за договором.

Вказаний акт підписано зазначеними особами з обох сторін та скріплений їх печатками.

Натомість, не погоджуючись із указаним актом, позивач стверджує, що він підписаний не уповноваженою на те особою зі сторони позивача, оскільки на момент підписання акта ОСОБА_5 не був а ні керівником, а ні виконуючим обов'язки директора ПП "Колібріс", в той час як керівником та особою, уповноваженою на представництво інтересів підприємства, був ОСОБА_7

Як підтверджується поданими доказами (статут, відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), ОСОБА_5 є єдиним засновником (учасником) Приватного підприємства "Колібріс", а ОСОБА_7 займав посаду директора підприємства з 20.12.2013.

Натомість, сам же позивач надав в матеріали справи наказ № 10-К від 24.02.2014 про звільнення директора ОСОБА_7 з 24.02.2014 за власним бажанням.

Відтак, з наведеного вбачається, що з 24.02.2014, тобто, в день підписання акта прийому-передачі приміщення від 28.02.2014, ОСОБА_7 керівником Приватного підприємства "Колібріс" вже не був.

В матеріалах справи міститься також рішення б/н засновника Приватного підприємства "Колібріс" ОСОБА_5 від 25.02.2014 та виданий на його підставі наказ № 12 від 25.02.2014, яким до призначення нового директора покладено виконання обов'язків директора підприємства на ОСОБА_8

Проте, суд зазначає, що підпис ОСОБА_8 на указаному наказі відсутній, що викликає сумнів у тому, що він був ознайомлений з покладеними на нього обов'язками.

Також відсутні в матеріалах справи докази внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо призначення ОСОБА_8виконуючим обов'язки директора Приватного підприємства "Колібріс".

Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно із ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 1 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Відповідно до ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків.

З огляду на наведені приписи законодавства, ОСОБА_5 як єдиний засновник (учасник) Приватного підприємства "Колібріс" наділений повноваженнями управління підприємством.

Більше того, відповідно до п. 8.1 статуту Приватного підприємства "Колібріс" керівництво діяльністю підприємства здійснюється безпосередньо власником який самостійно вирішує питання поточної діяльності.

Належних доказів того, що ОСОБА_5 як власник не мав права на вчинення від імені Приватного підприємства "Колібріс" та у його інтересах дії у вигляді підписання акта прийому-передачі приміщення від 28.02.2014, позивачем не подано.

Відтак, суд приймає акт прийому-передачі приміщення в якості належного доказу повернення наймачем об'єкта найму за договором найму № 191 від 30.08.2013 у визначеному ним порядку, що відбулося 28.02.2014.

Поряд з викладеним, позивачем також не подано жодних належних та достатніх доказів того, що відповідач після 28.02.2014 і по даний час користується приміщеннями, переданими йому в найм за договором найму.

Натомість, поданими доказами звернення до правоохоронних органів та відповідей на ці звернення доводи позивача про зайняття вказаних ним приміщень відповідачем спростовуються, а не підтверджуються.

Отже, з аналізу наведених вище обставин суд дійшов висновку, що приміщення, які були об'єктом найму за договором найму від 30.08.2013 № 191 повернуті наймачем наймодавцю в день закінчення строку дії договору (28.02.2014), доказів подальшого їх використання відповідачем подано не було, тому правові підстави для стягнення з відповідача здійснених позивачем нарахувань та зобов'язання його здійснити вже вчинені ним у визначений строк дії у суду відсутні.

Відтак, відповідно до норм чинного законодавства, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.06.2016

Суддя О.М. Ярмак