ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016р. Справа№ 914/1167/16

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К", м.Київ Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів
про: стягнення боргу. Ціна позову : 36978,88 грн.
Суддя Кітаєва С.Б.

Секретар судового засідання Кравець В.П

Представники:

від позивача:Козак Т.В.- представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача:не з'явився

Права та обов'язки згідно ст. ст. 20, 22 ГПК України суд роз'яснив представнику позивача. Заяви про відвід судді не надходили. Клопотань про технічну фіксацію від сторін не надходило.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К", м.Київ до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів про стягнення боргу. Ціна позову : 36978,88 грн.

Ухвалою суду від 29.04.2016р. за даним позовом порушено провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 19.05.2016р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

З підстав, викладених в ухвалі суду від 19.05.2016 року, розгляд справи відкладався на 15.06.2016 року.

13.06.2016р. за вх.№24530/16 позивачем подано письмові пояснення від 13.06.2016р. №3051, які судом прийнято і приєднано до матеріалів справи.

13.06.2016р. за вх.№24531/16 позивачем подано довідку на стан заборгованості №3051/1 від 13.06.2016р., якою підтверджено, що станом на 13.06.2016р. заборгованість відповідача не погашена становить 24681,27 грн., яку судом прийнято і приєднано до матеріалів справи.

15.06.2016р. за вх.№25232/16 позивач подав при супровідному листі : копію акту здачі приймання робіт №Ком/01-0016353 від 20.11.2014р.; копію заявки на транспорт від 14.11.2014р., копію гарантійного листа ФОП ОСОБА_3 від 18.03.2015р. вих.№25, які судом прийнято і приєднано до матеріалів справи.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 15.06.2016р. забезпечив, позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві та просить суд стягнути з відповідача 24681,27 грн. боргу, 11279,26 грн. інфляційних втрат, 1018,35 грн. 3 % річних, а також судові витрати.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 29.04.2016 року та ухвали про відкладення розгляду справи від 19.05.2016 року не виконав, відзиву, заперечень на позов не подав, явку повноважного представника в судове засідання 15.06.2016р. не забезпечив, хоча і був належно, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про місце, дату і час розгляду справи за адресою вказаною у позовній заяві: 79052, м.Львів, вул.Папоротна, 14/6. На адресу суду повернулась кореспонденція суду з адреси відповідача.

Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманого судом за електронним запитом, відповідач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, зареєстроване за адресою: 79052, м.Львів, вул.Папоротна, 14/6. Зазначена адреса відповідає адресі, яку вказав позивач у позовній заяві та на яку ним скеровано відповідачу копію позовної заяви з додатками, а судом ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За умовами ст.33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення.

Згідно до вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. За умовами ст.59 ГПК України відповідач має право після одержання ухвали надіслати господарському суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову, однак відповідач своїм правом не скористався.

У статті 22 ГПК України викладено процесуальні права та обов'язки сторін, серед яких, зокрема, право сторони знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, тощо.

Викладені в ст.22 ГПК України права та обов'язки виникають з моменту набуття стороною відповідного процесуального статусу. Права позивача виникають з моменту подання позову до господарського суду, права відповідача - з моменту перед'явлення до нього позову.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено відповідачу можливість реалізації передбачених ст.22 ГПК України прав сторони в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст.43,75 ГПК України) вбачає за можливе розглянути спір за відсутності представника відповідача та відзиву відповідача на позовну заяву, за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності у відповідності до ст.43 ГПК України, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив.

06 листопада 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (далі - позивач) уклало з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач) договір про надання транспортних послуг №226/ТВ (далі - договір) для здійснення перевезень вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні. Відповідно до договору позивач, як перевізник, взяв на себе зобов'язання доставити доручений йому відповідачем, як замовником, вантаж - дрова паливні рубані букові, вагою 22500 кг, з місця відправлення - м. Бережани Тернопільської області ( Україна) до місця призначення - м. Бремен (Федеративна республіка Німеччини) та видати вантаж вантажоодержувачу, а відповідач - здійснити оплату за перевезення вантажу в розмірі еквівалентному 1300 євро по курсу НБУ в день вивантаження.

Відповідно до п.2.2 договору умови кожного перевезення обумовлюються в разовій заявці замовника (відповідача), яка узгоджуються з перевізником (позивачем) і є невід'ємною частиною договору.

Згідно п.5.4. договору оплата проводиться протягом десяти банківських днів після надання Перевізником усіх підтверджуючих документів (рахунку-фактури).

Відповідно до п.5.5. за домовленістю сторін розмір оплати та порядок здійснення розрахунків можуть бути змінені залежно від конкретних умов перевезення.

20 листопада 2014 р. на підставі заявки відповідача від 14 листопада 2014 року позивач здійснив перевезення вантажу автомобілем «Вольво», р.н. НОМЕР_1 (напівпричіп НОМЕР_3) за маршрутом: м Бережани Тернопільської області (Україна) - м. Бремен (Федеративна республіка Німеччини). Доказом чого є міжнародна товарно- транспортна накладна (СМR) A №000386.

Таким чином, позивач вважає, що між позивачем та відповідачем склалися правовідносини щодо надання послуг, зокрема перевезення, які регламентуються главами 63-64 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

В заявці від 11 листопада 2014 року ( графа «стоимость фрахта») вказано, що вартість фрахту становить 1250 євро та оплата здійснюється в гривнях по курсу НБУ на рахунок перевізника в день вивантаження вантажу. В зв'язку з тим, що була замінена адреса вивантаження, то вартість фрахту за згодою сторін була збільшена на 50 євро та загалом склала 1300 євро.

Згідно даних міжнародної товарно-транспортної накладної (СМR) А №000386 вивантаження транспортного засобу було здійснено 20 листопада 2014 року.

За офіційним курсом НБУ станом на 20 листопада 2014 року 1 євро був еквівалентний 18,9856 грн. Таким чином, вартість перевезення вантажу становить 24681,27 грн. ( 1300,00 євро х 18,9856 грн.).

Відтак, позивач вважає, що порушення грошового зобов'язання відповідача виникло з 21 листопада 2014 року, оскільки вивантаження було здійснено 20 листопада 2014 року, а відповідач, на думку позивача, зобов'язаний був здійснити оплату в день вивантаження.

Для здійснення оплати позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №СТВ- 008500 від 20 листопада 2014 року на суму 24681,27 грн., однак відповідач не оплатив послуги з перевезення вантажу.

Позивач звертає увагу суду, що Відповідач своїм листом за №25 від 18 березня 2015 року підтвердив наявність заборгованості в розмірі 24681,27 грн.

13 січня 2016 року позивач надіслав відповідачу поштовим зв'язком на його адресу вимогу №51/ТВ від 12 січня 2015 року про сплату основного боргу в розмірі 24681,27 грн., яка залишена без відповіді і задоволення.

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача 24681,27 грн. основного боргу. Крім того, просить суд стягнути з відповідача 11279,26 грн. інфляційних втраті 1018,35 грн. 3 % річних і судові витрати - покласти на відповідача.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини щодо надання послуг, зокрема перевезення, які регламентуються главами 63-64 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1. ст. 307 Господарського кодексу України ( далі - ГК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з договору №226/ТВ від 06.11.2014р.

у п.2.2 якого зазначено, що умови кожного перевезення обумовлюються в разовій заявці замовника (відповідача), яка узгоджуються з перевізником (позивачем) і є невід'ємною частиною договору. Також у п.5.4. договору зазначено, що оплата проводиться протягом десяти банківських днів після надання Перевізником усіх підтверджуючих документів (рахунку-фактури).

Однак, твердження позивача про те, що заборгованість виникла 21 листопада 2014, оскільки вивантаження було здійснено 20 листопада 2014 року, суд вважає помилковим, оскільки у п.5.4. договору оплата не прив'язуєтьсядо настання такої події як "вивантаження вантажу", а до дня надання відповідачу всіх підтверджуючих документів (в тому числі рахунку-фактури), доказів на підтвердження чого позивач суду не надав.

Проте, судом зазначається, що 13.01.2016р. позивачем надіслано відповідачу вимогу, яка надійшла до відповідача - 19.01.2016р., оскільки відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень (затверджених Наказом міністерства інфраструктури України від 28.11.2013р. №958) нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів поштового зв'язку) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+3, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання, 3 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове повідомлення, а також +1 день при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції строки збільшують на один день.

Як встановлено у вимозі від 12.01.2016р. (надіслана 13.01.2016р.) відповідач повинен був виконати зобов'язання протягом семи календарних днів з дати отримання вимоги, тобто до 26.01.2016р. включно, відтак прострочка зобов'язання виникла з 27.01.2016р.

Відтак, з огляду на зазначене, та беручи до уваги про визнання боргу у розмірі 24681,27 грн. у гарантійному листі від 18.03.2015р. №25, суд приходить до висновку, що матеріалами справи встановлено та відповідачем не спростовано існування у ФОП ОСОБА_1 заборгованості в сумі 24681,27 грн. за договором надання транспортних послуг №226/ТВ від 06.11.2014р., яка виникла з 27.01.2016р. Заявлена вимога про стягнення основного боргу в сумі 24681,27 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи норми ст.625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача 11279,26 грн. інфляційних втрат та 1018,35 грн. 3% річних.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, а саме, що оплата за надані послуги відповідачем повинна була бути проведена до 26.01.2016р. включно. Відтак можливість на нарахування штрафних санкцій у Позивача виникла з 27.01.2016р.

Враховуючи наведене, суд здійснив перерахунок 3% річних заявлених позивачем до стягнення та встановив, що за період: з 27.01.2016р. по 04.04.2016р. щодо суми заборгованості 24681,27 грн. розмір 3% річних повинен становити 139,97 грн. Відтак, вимога позивача про стягнення 3% річних у розмірі 1018,35 грн., підлягає до задоволення частково, а саме до стягнення з відповідача підлягає 139,97 грн. 3 % річних.

З врахуванням вищевикладеного, суд також здійснив також перерахунок інфляційних втрат заявлених позивачем до стягнення та встановив, що за період: з 27.01.2016р. по 04.04.2016р. щодо суми заборгованості 24681,27 грн. розмір інфляційних втрат повинен становити 147,10 грн. Відтак, вимога позивача про стягнення інфляційних витрат у розмірі 11279,26 грн., підлягає до задоволення частково, а саме до стягнення з відповідача підлягає 147,10 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає: 24681,27 грн. основного боргу, 139,97 грн. 3 % річних, 147,10 грн. інфляційних втрат.

Частиною другою ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Позивачем при поданні позову сплачено 1378,00 грн. судового збору платіжним дорученням від 05.04.2016р. №45359.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, беручи до уваги часткове задоволення позову, на відповідача покладаються судові витрати пропорційно до задоволення позовних вимог, а саме у розмірі 930,43 грн.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИ Р І Ш И В:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (79052, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (02139, м.Київ, вул.Братиславська, 11, ідентифікаційний код 32490244) 24681,27 грн. основного боргу, 139,97 грн. 3 % річних, 147,10 грн. інфляційних втрат та 930,43 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позову відмовити

4.Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В засіданні 15.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини прийнятого рішення. Повний текст рішення виготовлено, з врахуванням вихідних днів з 18.06.2016р. по 20.06.2016р. - 22.06.2016р.

Суддя Кітаєва С.Б.