КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа№ 910/4557/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - особисто;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: Дзюбайло О.О. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4557/16 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про визнання договору оренди від 26.11.2014 № 1640 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року позов задоволено повністю, визнано договір від 26.11.2014 № 1640 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладеного Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 недійсним та стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення і припинити провадження у справі № 910/4557/16.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що результати незалежної оцінки нежитлових приміщень пасажирського терміналу «О» загальною площею 8,0кв.м., у тому числі: 4,0кв.м. на першому поверсі та 4,0кв.м. на другому поверсі, що перебувають на балансі Третьої особи, були використані Відповідачем з метою, зазначеною оцінювачем у «Висновку про вартість майна», при цьому, жодною нормою матеріального права не передбачено, що звіт про оцінку майна має бути чинним на момент публікації орендодавцем оголошення про проведення конкурсу на право укладання договору оренди нерухомого майна, чи на момент укладання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Також, скаржник зазначає, що 23.10.2015 року між Позивачем і Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за змістом п. 1 якої сторони домовились припинити дію Договору з 15.07.2015 на підставі Акту № 2 від 15.07.2015 передачі-приймання державного майна, Майно було повернуто Позивачем Відповідачу зі строкового платного користування, тому на момент порушення Господарським судом міста Києва провадження у справі № 910/4557/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання договору оренди від 26.11.2014 №1640 недійсним, предмет спору був відсутній.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Коротун О.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 року у визначеному складі колегії суддів, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 29.06.2016 року.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.06.2016 року у зв'язку з перебування судді Коротун О.М. у відпустці, сформовано для розгляду зазначених апеляційних скарг колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження.

Позивач, згідно з поданим до суду 21.06.2016 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 18.06.2014 року, не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

17.09.2014 було опубліковане оголошення про проведення конкурсу на право укладення договору оренди нерухомого державного майна.

В жовтні 2014 року Відділенням було проведено конкурс на право укладення договору оренди нерухомого державного майна, а саме нежилих приміщень загальною площею 8 кв.м. у терміналі "D" Підприємства.

В результаті проведеного конкурсу переможцем було визначено ФОП ОСОБА_2

26.11.2014 Відділенням (орендодавцем) і ФОП ОСОБА_2 (орендарем) було укладено Договір, за умовами якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину приміщення № 1.1.4 на першому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м. та частину приміщення № 2.1.1 на другому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Підприємство, та обліковується на балансі Підприємства (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.01.2014 і становить за незалежною оцінкою 443710 грн. без ПДВ (пункт 1.1 Договору).

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання договору № 1640 оренди нерухомого майна від 26.11.2014 року, що належить до державної власності, укладеного Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 недійсним

Позовні вимоги вмотивовані тим, що укладання спірного договору відбулося із порушенням вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відповідно до якої встановлено, що оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 11 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" встановлено, що оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затверджено Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року № 629 затверджена Методика оцінки об'єктів оренди, пунктом 1 якої встановлено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, що передається в оренду, у тому числі нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень).

Оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди.

Результати незалежної оцінки є чинними протягом шести місяців від дати оцінки, якщо інший строк не передбачений у звіті щодо незалежної оцінки (пункт 2 Методики № 629).

Методикою розрахунку орендної плати за державне майно та пропорціями розподілу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі - Методика № 786) встановлено, що у разі оренди нерухомого майна розмір річної орендної плати визначається за формулою: Ошг=Вп х Сор/100, де Вп - вартість орендованого майна, визначена шляхом проведення незалежної оцінки. Результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки (пункт 8 Методики № 786).

У разі визначення орендаря на конкурсних засадах орендна плата, розрахована за цією Методикою, застосовується як стартова (пункт 2 Методики № 786).

Оцінка об'єкта оренди була проведена станом на 31.01.2014 року, отже, втратила свою чинність 31.07.2014 року.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на момент публікації оголошення, на момент проведення конкурсу, і на момент укладення Договору результати оцінки вже були нечинними.

Для проведення конкурсу відповідачем був розрахований стартовий розмір орендної плати, що також було здійснено на підставі результатів недійсної незалежної оцінки.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений сторонами Договір за своє правовою природою є договором оренди державного майна.

До даних правовідносин, орендарем у яких виступає ФОП ОСОБА_2, а орендодавцем - Відділення, підлягають застосуванню положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 8 Методики № 786 у разі оренди нерухомого майна (крім оренди нерухомого майна фізичними та юридичними особами, зазначеними у пункті 10 цієї Методики) розмір річної орендної плати визначається за формулою: Опл = Вп х Сор/100, де Вп - вартість орендованого майна, визначена шляхом проведення незалежної оцінки, грн.; Сор - орендна ставка, визначена згідно з додатком 2. Незалежна оцінка вартості об'єкта оренди повинна враховувати його місцезнаходження і забезпеченість інженерними мережами. Результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

З матеріалів справи вбачається, що оцінка, результати якої, були використані при укладенні Договору, була проведена 31.01.2014 року без зазначення подовженого, порівняно з Методикою, терміну чинності/ ; доказів протилежного суду не подано.

Місцевим судом вірно відхилено доводи третьої особи про те, що датою завершення складання звіту про оцінку майна є 21.05.2014 року, оскільки вказані обставини документально не підтверджені та не спростовують того, що у графі дата оцінки чітко визначену таку дату як 31.01.2014 року.

Господарський суд враховує, що відповідно до частини 6 статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" випадки обов'язкового проведення оцінки майна встановлюються цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках оренди державного майна.

Статтею 10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.2005 № 629 затверджена Методика № 629 оцінки об'єктів оренди, згідно з пунктом 1 цієї Методики здійснюється оцінка майна, що передається в оренду, в тому числі, підприємств, заснованих на майні, яке належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з пунктом 19 Методики № 629 у разі оренди нерухомого майна здійснюється його незалежна оцінка.

Відповідно до пункту 3 Методики № 629 поняття "незалежна оцінка" вживається у значенні, наведеному у Законі України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно із статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" незалежною оцінкою майна вважається оцінка, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

За приписами пункту 8 Методики № 786 результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дня оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки.

Таким чином, оцінка вартості майна яка здійснена 31.01.2014 року втратила чинність 31.07.2014 року та не могла бути покладена в основу Договору.

З огляду на викладене не приймаються доводи апелянта стосовно того, що жодною нормою матеріального права не передбачено, що звіт про оцінку майна має бути чинним на момент публікації орендодавцем оголошення про проведення конкурсу на право укладання договору оренди нерухомого майна, чи на момент укладання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що Договір припинив свою дію з 15.07.2015 року на підставі акта приймання-передачі майна шляхом укладення сторонами додаткової угоди від 23.10.2015 № 1 до Договору.

Відповідно до пункту 2.6 Постанови № 11 розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Разом з тим, чинне законодавство України не обумовлює неможливості визнання договору недійсним внаслідок припинення його дії, а лише передбачає спеціальні наслідки такої недійсності, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, в разі неможливості повернення виконаного, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, тощо.

Відповідно до пункту 2.9 Постанови № 11 на підставі статті 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд повинен відмовити у визнанні правочину недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються на акті державного чи іншого органу, що не відповідає законодавству.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зміст Договору по суті суперечив Закону України "Про оренду державного і комунального майна", Методиці № 786 та Методиці № 629, оскільки був укладений без наявності чинної на момент укладення незалежної оцінки вартості майна, в Договір були вказані результати оцінки, яка була нечинною протягом чотирьох місяців до моменту укладення спірного правочину; розмір орендної плати було визначено на підставі нечинної оцінки вартості майна.

Оскільки, Договір було укладено з урахуванням нечинної оцінки вартості майна, то по суті правочин було укладено в порушення чинного законодавства по суті взагалі без обов'язкової оцінки.

Слід зазначити, що Підприємство звернулося до ФОП ОСОБА_2 з позовом про стягнення 255647,84 грн. у зв'язку з невиконанням останнім Договору.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, постановою від 02.03.2016 року зі справи № 910/12447/15 Вищого господарського суду України було встановлено, що відповідач звернувся до позивача з листом від 26.11.2014 року про надання технічних умов для підключення до електромережі 8 торговельних автоматів, в т.ч. 4,0 кв. м. на першому поверсі та 4,0 кв. м. на другому поверсі пасажирського терміналу "Д" Підприємства, у відповідь на який останній листом від 26.11.2014 року №01-22-4333 повідомив ФОП ОСОБА_2 про неотримання від Відділення інформації щодо укладання з відповідачем договору оренди.

Позивач листом 17.01.2015 року № 01-22-123 направив відповідачу опитувальний лист та повідомив, що на підставі даних опитувального листа останньому будуть видані технічні умови для підключення до мереж аеропорту.

Відповідач листом б/н від 19.01.2015 року направив позивачу опитувальний лист для отримання технічних умов.

29.01.2015 року між представником позивача та відповідачем підписано акт №63-26-370 прийому передачі з видачею технічних умов.

24.02.2015 року між позивачем та відповідачем підписано акт №63-28/1-23-4 про включення електроустановки до діючої електромережі аеропорту із застереженням, що підключення до електричної енергії здійснюється, зокрема після підписання договору на комунальні послуги та погодження з Підприємством умов експлуатації кількості та дизайну обладнання.

07.04.2015 року відповідач листом №16/14 звернувся до позивача з вимогою надати можливість використовувати орендовані приміщення за цільовим призначенням, у відповідь на який останній листом від 15.04.2015 року № 01-22-1691 направив відповідачу договір про відшкодування витрат балансоутримувача.

05.05.2015 року відповідач направив позивачу лист, згідно з яким повідомив аеропорт про неможливість подальшої співпраці, в зв'язку з несприятливим економічними умовами, запропонованими позивачем у проекті договору про відшкодування витрат балансоутримувача;

Крім того, листом від 05.01.2015 року відповідач звернувся до Відділення з проханням забезпечити право відповідача на користування орендованим приміщенням, у зв'язку з чим Міністерство інфраструктури України на запит Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області повідомило про відсутність перешкод з боку аеропорту у користуванні орендованим майном;

05.05.2015 року відповідач повідомив Відділення про відмову від договору оренди державного майна від 26.11.2014 року №1640;

Так, суди, пославшись на відсутність перешкод з боку позивача щодо використання відповідачем орендованого майна, залишили поза увагою той факт, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про використання відповідачем майна за цільовим призначенням - для розміщення автоматів для торгівлі гарячими напоями. В той же час, не підключення відповідача до електромереж аеропорту унеможливлювало використання орендованого майна для цілей, визначених у договорі оренди.

Окрім того, висновок судів про невиконання відповідачем приписів пункту 5.11 Договору є не досить обґрунтованим, оскільки наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать про неодноразові звернення останнього до балансоутримувача, а також за сприянням щодо вирішення цього питання, до орендодавця стосовно укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача;

При цьому судами помилково витлумачено звернення відповідача до балансоутримувача з листом про надання технічних умов для підключення до електромережі як дію, не спрямовану на виконання згаданих вище умов договору, оскільки видача технічної документації є передумовою укладення такого договору.

Отже, касаційна інстанція постановою від 02.03.2016 року в справі № 910/12447/15 встановила факт не підключення ФОП ОСОБА_2 до електромереж аеропорту, що по суті унеможливлювало використання орендованого майна для цілей, визначених у Договорі.

Таким чином, визнання спірного правочину недійсним не може викликати своїм наслідок повернення сторін у первісний стан, оскільки орендар по суті не використовував приміщення

Відповідно до частини першої статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо доводів апелянта про те, що відсутній предмет спору, а тому провадження по справі підлягає припиненню, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Пунктом 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому господарському суду слід мати на увазі, що оскільки відповідний орган не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих ним індивідуальних правових рішень, тобто ненормативних правових актів, що є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (стосовно відповідних актів органів місцевого самоврядування про це зазначено також у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 N 7-рп/2009 у справі N 1-9/2009), то такі дії не свідчать про припинення існування предмета спору. Водночас юридична оцінка актів державних та інших органів, прийнятих з питань скасування та внесення змін до згаданих індивідуальних правових рішень, має здійснюватися господарським судом з урахуванням частини другої статті 4 ГПК України.

Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відповідно до пункту 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова № 11) розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Що ж до посилань апелянта на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 23.12.2015 року у справі № 918/144/15, то слід вказати таке.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України,, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У даному господарському спорі підставою визнання недійсним правочину є невідповідність змісту правочину нормам чинного законодавства України, зокрема, відсутності чинної оцінки вартості майна.

Разом з тим, предметом розгляду у справі № 918/144/15 було визнання недійсним правочину, у зв'язку з тим, що було надано в оренду майно в порушення приписів Закону України "Про освіту".

Припиняючи провадження у справі № 918/144/15 Верховний Суд України посилався на те, що спір припинив існування, у зв'язку із розірванням оспорюваного правочину та враховуючи неможливість приведення у первісний стан сторін, у зв'язку з визнанням договору недійсним, так як неможливо повернути користування орендованим майном.

Разом з тим, у даному випадку, позивач наполягає на вирішення господарського спору по суті; не вимагає повернення сторін у первісний стан; наголошує на тому, що користування майном не відбулося за причин не підключення електроенергії третьою особою.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року закріплює право на справедливий суд. У частині першій цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що у ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Отже, суд, виконуючи приписи Конвенції, зобов'язаний розглянути справу по суті, враховуючи те, що особа, яка звернулася за захистом до суду наполягає на існуванні спору.

З огляду на викладене позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4557/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4557/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4557/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2016 року у справі № 910/4557/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4557/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

О.О. Хрипун