РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2016Справа №910/8957/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» та
Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс»
простягнення 214637 грн. 05 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Різник В.С. - представник за довіреністю № 1/2016-Д від 01.03.2016;

від відповідача 1: не з'явились.

від відповідача 2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.05.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» про солідарне стягнення 214637 грн. 05 коп., з яких 114566 грн. 40 коп. основного боргу, 50413 грн. 91 коп. пені, 4180 грн. 89 коп. 3% річних та 45475 грн. 85 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги до відповідача 1 обґрунтовані тим, що відповідач 1 в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 не здійснив оплату за поставлений позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп. товар, у зв'язку з чим у відповідача 1 виникла заборгованість у розмірі 114566 грн. 40 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань щодо оплати товару, поставленого за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., позивачем було заявлено до стягнення пеню у розмірі 50413 грн. 91 коп., нараховану за період з 20.01.2015 по 07.04.2016, 3% річних у розмірі 4180 грн. 89 коп. за період з 20.01.2015 по 07.04.2016 та інфляційні втрати у розмірі 45475 грн. 85 коп. за період з січня 2015 року по лютий 2016 року.

Позовні вимоги до відповідача 2 обгрунтовані тим, що відповідач 2 є поручителем відповідача 1 за Договором поставки № 2501/1 від 25.01.2013 (на підставі Договору поруки від 01.12.2014) та несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (зокрема, включаючи сплату основного боргу, пені, процентів річних та інфляційних втрат).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2016 порушено провадження у справі № 910/8975/16; розгляд справи призначено на 03.06.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2016, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 17.06.2016.

13.06.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 зазначив, що укладений між ним та позивачем Договір поруки від 01.12.2014 було розірвано шляхом укладення 10.01.2015 між сторонами Договору про розірвання Договору поруки від 01.12.2014, у зв'язку з чим зобов'язання відповідача 2 як поручителя припинились, та заявлені до відповідача 2 позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості відповідача 1 за договором поставки є необгрунтованими.

Представник позивача у судовому засіданні 17.06.2016 подав додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи, надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судове засідання 17.06.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка зазначена у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 21948032 від 19.05.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що поштове відправлення 09.06.2016 надійшло до відділення зв'язку.

Представник відповідача 2 у судове засідання 17.06.2016 не з'явився, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 21948040 від 19.05.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та довідкою відділення поштового зв'язку (разом із конвертом, в якому надсилалось поштове відправлення) про причини повернення поштового відправлення у зв'язку за вказаною адресою адресат не значиться.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 17.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

25.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Індагро Груп» (покупець) укладено Договір поставки № 2501/1, відповідно до умов якого постачальник у відповідності до умов цього договору зобов'язується передавати покупцю товар, а покупець приймати такий товар та оплачувати. Товар відповідно до договору поставляється партіями.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Індагро Груп» змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд», з огляду на наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей, що за ідентифікаційним кодом 34528410 (ідентифікаційний код Товариства з обмеженою відповідальністю «Індагро Груп», який зазначений на печатці товариства, відбиток якої міститься, зокрема, на договорі поставки) наразі міститься інформація щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» (за ідентифікаційним кодом 34528410).

При цьому, ухвалами від 20.05.2016 та від 03.06.2016 суд зобов'язував відповідача 1 надати статут товариства, однак, відповідач 1 вимог ухвал суду не виконав.

Згідно з п. 2.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 асортимент та кількість товару в кожній партії товару, що поставляється протягом дії цього договору, визначається згідно з заявкою покупця на поставку товару і вказується в рахунках-фактурах та видаткових накладних. Рахунки-фактури та видаткові накладні з моменту їх підписання є невід'ємними частинами договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 вартість кожної партії товару вказується в рахунку-фактурі, виставленому постачальником на підставі отриманої від покупця заявки, а також у видатковій накладній. Виставлення рахунку-фактури є підтвердженням прийняття постачальником заявки.

Відповідно до п. 2.4 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 загальна вартість договору визначається як сума вартості всіх партій товару, що поставлені протягом дії цього договору.

Згідно з п. 3.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 датою поставки є дата, коли товар отримано на складі покупця.

Згідно з п. 10.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і дії до 31.12.2013.

Відповідно до п. 10.2 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013, якщо жодна із сторін протягом 30 днів до дати припинення дії договору у зв'язку із закінченням строку, на який він був укладений, не виявить бажання припинити дію договору, строк дії договору вважається продовженим на наступний календарний рік.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у будь-якої сторони договору поставки намірів припинити його дію протягом за 30 днів до дати припинення дії договору, суд дійшов висновку, що строк дії Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 було продовжено на наступний календарний рік.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Cуд зазначає, що умовами Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 сторони не погодили чіткого переліку (найменування, кількості) товару, який продавець повинен поставляти покупцю, однак це не суперечить характеру правовідносин, які скалились між сторонами, оскільки умовами договору сторони погодили невизначену кількість поставок, зазначивши, що асортимент, кількість, вартість товару визначаються сторонами на кожну партію окремо у рахунках-фактурах та видаткових накладних (п.п. 2.1, 2.3 договору).

Судом встановлено, що 29.12.2014 позивач поставив відповідачу 1 товар (папір ДУ-210 мм) вартістю 114566 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками юридичних осіб позивача та відповідача 1 (копія вказаної видаткової накладної долучена позивачем до позовної заяви).

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви, копію довіреності на отримання матеріальних цінностей від 29.12.2014, якою було уповноваженого представника відповідача 1 отримати від позивача товар, та копію відповідної товарно-транспортної накладної.

У судовому засіданні 17.06.2016 представник позивача також долучив до матеріалів справи копію рахунку-фактури № ТО-0000283 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., на який міститься посилання у видатковій накладній №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп.

Суд зазначає, що у вказаних видатковій накладній та рахунку-фактурі відсутні посилання на Договір поставки № 2501/1 від 25.01.2013, однак, зважаючи на відсутність доказів укладення між сторонами інших договорів (доказів існування господарських правовідносин між сторонами за іншими договорами), суд дійшов висновку, що поставка відповідачу 1 товару за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп. була здійснена на умовах Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 покупець зобов'язується оплатити в безготівковій формі платіжними дорученнями за платіжними реквізитами постачальника наведеними у розділі 12 цього договору 100% вартості поставленого товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 21-го календарного дня з моменту поставки відповідної партії товару.

Таким чином, відповідач 1 повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., у строк до 19.01.2015 (включно).

Судом встановлено, що відповідач 1 не сплатив позивачу вартість товару, поставленого за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., що не було спростовано відповідачем 1 належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем 1 не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 114566 грн. 40 коп., у зв'язку з чим у відповідача 1 виникла заборгованість у розмірі 114566 грн. 40 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача 1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» у розмірі 114566 грн. 40 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до відповідача 1 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд») в частині стягнення основного боргу у розмірі 114566 грн. 40 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань щодо оплати товару, поставленого за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., позивачем було заявлено до стягнення пеню у розмірі 50413 грн. 91 коп., нараховану за період з 20.01.2015 по 07.04.2016 з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 7.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 у разі несплати або несвоєчасної оплати вартості отриманого товару покупець сплачує постачальнику за кожний день прострочення платежу пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі 0,1% в день, а також відшкодовує збитки у повному обсязі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано, що відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на те, що умовами п. 7.1 Договору поставки № 2501/1 від 25.01.2013 сторони не визначили іншого періоду нарахування пені, ніж той, який визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (протягом шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане), суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування пені за прострочення оплати відповідачем 1 товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., є період з 20.01.2015 по 20.07.2015.

При цьому, суд зазначає, що оскільки сторони у Договорі поставки № 2501/1 від 25.01.2013 визначили розмір пені - 0,1% від суми простроченого платежу, та не зазначили, що розмір пені визначається обліковою ставкою НБУ, нарахування пені повинно здійснюватися відповідно до умов договору поставки, тобто виходячи з розміру пені - 0,1% від суми простроченого платежу, яка є меншою за розмір подвійної облікової ставки НБУ за вказаний період нрахування.

Враховуючи викладене, суд здійснив власний розрахунок пені за прострочення оплати відповідачем 1 товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір пені за кожний день простроченняСума пені за період прострочення
114566.4020.01.2015 - 20.07.20151820.1 %20851.08
Таким чином, обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню за несплату відповідачем 1 товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., є 20851 грн. 08 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до відповідача 1 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд») в частині стягнення пені у розмірі 50413 грн. 91 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 20851 грн. 08 коп.

Крім того, у зв'язку з простроченням оплати відповідачем 1 товару, поставленого позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп., позивачем було заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 4180 грн. 89 коп. за період з 20.01.2015 по 07.04.2016 та інфляційні втрати у розмірі 45475 грн. 85 коп. за період з січня 2015 року по лютий 2016 року .

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до відповідача 1 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд») в частині стягнення 3% річних у розмірі 4180 грн. 89 коп. та інфляційних втрат у розмірі 45475 грн. 85 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» про стягнення 114566 грн. 40 коп. основного боргу, 50413 грн. 91 коп. пені, 4180 грн. 89 коп. 3% річних та 45475 грн. 85 коп. інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 114566 грн. 40 коп. основного боргу, 20851 грн. 08 коп. пені, 4180 грн. 89 коп. 3% річних та 45475 грн. 85 коп. інфляційних втрат.

Що стосується заявлених позивачем вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» про солідарне стягнення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» за Договором поставки № 2501/1 від 25.01.2013, суд зазначає таке.

Так, позовні вимоги до відповідача 2 обгрунтовані тим, що відповідач 2 є поручителем відповідача 1 за Договором поставки № 2501/1 від 25.01.2013 (на підставі Договору поруки від 01.12.2014) та в силу положень законодавства України та договору поруки відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (зокрема, включаючи сплату основного боргу, пені, процентів річних та інфляційних втрат).

Судом встановлено, що 01.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» (поручитель) укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується нести солідарну відповідальність разом із відповідачем 1 (боржником) перед кредитором у повному обсязі за належне виконання боржником зобов'язань за Договором поставки № 2501/1 від 25.01.2013, що виникнуть у боржника перед кредитором після укладення договору поставки щодо оплати здійснених поставко окремих партій товару, з усіма наступними змінами та доповненнями до нього, а саме: виконання зобов'язань щодо сплати вартості поставленого товару та можливих штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та/або пені, у розмірі та у випадках, передбачених договором поставки.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки від 01.12.2014 поручитель ознайомлений з умовами договору поставки, заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має.

Згідно з п. 2.1 Договору поруки від 01.12.2014 поручитель приймає на себе зобов'язання при невиконанні або при неналежному виконанні боржником з будь-яких причин зобов'язань перед кредитором у терміни і на умовах, що обумовлені договором поставки, за письмовим повідомленням кредитора або самостійно, негайно погасити суму заборгованості, яка включає: заборгованість за поставлені товари та/або штрафні санкції, інфляційні нарахування та пені, у розмірі та у випадках, передбачених договором поставки, шляхом перерахування коштів на рахунок, зазначений кредитором у письмовому повідомленні або повідомлений усно.

Відповідно до п. 4.1 Договору поруки від 01.12.2014 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання боржником (або поручителем) зобов'язань перед кредитором за договором поставки. Сторони домовились, що дія цього договору припиняється у будь-якому випадку не раніше ніж через три роки після настання строку, зазначеного у п. 1.1 цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, уклавши з позивачем Договір поруки від 01.12.2014 відповідач 2 поручився перед кредитором (позивачем) за виконання боржником (відповідачем 1) свого обов'язку з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу 1 за Договором поставки № 2501/1 від 25.01.2013.

Згідно з п. 4.2 Договору поруки від 01.12.2014 припинення дії цього договору відбувається у порядку та у випадках, передбачених законодавством України та цим договором.

Судом встановлено, що 10.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» (поручитель) укладено Договір про розірвання Договору поруки від 01.12.2014, відповідно до умов якого сторони погодились припинити чинність Договору поруки від 01.12.2014 шляхом розірвання починаючи з 10.01.2015 (п. 1 договору).

Відповідно до п. 2 Договору про розірвання Договору поруки від 01.12.2014 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

Згідно з п. 3 Договору про розірвання Договору поруки від 01.12.2014 підписанням цього договору кредитор стверджує про те, що не має по відношенню до поручителя жодних вимог та претензій як майнового так і немайнового характеру, як під час дії Договору поруки, так і на момент його припинення (розірвання).

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно з ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Таким чином, у зв'язку з укладенням між позивачем та відповідачем 2 Договору про розірвання Договору поруки від 01.12.2014, умовами якого сторони домовились розірвати Договір поруки від 01.12.2014, зобов'язання відповідача 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс») як поручителя відповідача 1 (боржника, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд») перед позивачем (кредитором, Товариством з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс») за вказаним договором припинились.

При цьому, судом встановлено, що Договір поруки від 01.12.2014 було розірвано до дати виникнення у відповідача 1 заборгованості з оплати товару (до настання строку оплати), поставленого позивачем за видатковою накладною №ТО-0000241 від 29.12.2014 на суму 114566 грн. 40 коп. (договір поруки розірвано 10.01.2015, а відповідач 1 повинен був оплатити товар, поставлений за вказаною видатковою накладною, в строк до 19.01.2015 включно).

Крім того, у п. 3 Договору про розірвання Договору поруки від 01.12.2014 сторони зазначили, що кредитор не має по відношенню до поручителя жодних вимог та претензій як майнового так і немайнового характеру, як під час дії Договору поруки, так і на момент його припинення (розірвання).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» (відповідача 2) як солідарного боржника є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» (80193, Львівська обл., м. Червоноград, вул. Богдана Хмельницького, буд. 69; ідентифікаційний код: 34528410) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» (04107, м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 8/10; ідентифікаційний код: 30577134) суму основного боргу у розмірі 114566 (сто чотирнадцять тисяч п'ятсот шістдесят шість) грн. 40 коп., пеню у розмірі 20851 (двадцять тисяч вісімсот п'ятдесят одна) грн. 08 коп., 3% річних у розмірі 4180 (чотири тисячі сто вісімдесят) грн. 89 коп., інфляційні втрати у розмірі 45475 (сорок п'ять тисяч чотириста сімдесят п'ять) грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 2776 (дві тисячі сімсот сімдесят шість) грн. 12 коп.

3. В іншій частині позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дюн-Вест-Лтд» відмовити.

4. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Система Торгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн.Трейд Сервіс» відмовити.

5. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.06.2016

Суддя І.М. Отрош