ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р.Справа № 915/199/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів С.В. Таран, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання А.В.Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту)

на рішення господарського суду Миколаївської області від 26.04.2016 року

у справі № 915/199/16

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія"

про припинення дії договору від 10.07.2013 №А9-А про встановлення сервітуту,

в судовому засіданні на підставі ст.77 ГПК України оголошувалась перерва до 23.06.16р.,

встановив:

Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія" та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило суд розірвати договір про встановлення сервітуту від 10.07.2013р. №А9-А через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що договір сервітуту на право користування причалами та причальною інфраструктурою підлягає розірванню на підставі ст. 651, 652 та п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, так як прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 483 від 07.07.2015 року Про внесення змін в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 р. № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню та Розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015 року Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України - є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал №11 та причальну інфраструктуру.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.04.2016р. у задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що прийняття Постанови КМУ № 483 від 07.07.2015 року та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року не є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал №11 та причальну інфраструктуру, так як вказані акти не містять прямої вказівки на те, що правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою мають припинити свою дію або повинні змінитись умови правовідносин сторін. Позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин. Крім того, користування відповідачем правом, наданим договором про встановлення сервітуту жодним чином не обмежує прав третіх осіб щодо користування причалом №11 та причальною інфраструктурою.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що:

- наявні всі підстави для застосування ч.2 ст. 652 ЦК України, так як при укладенні договору сторони не могли передбачити прийняття Постанови КМУ №483, якою внесені зміни у додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 р. № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню щодо надання спеціалізованих послуг по забезпеченню доступу портового оператора до причалу, що перебуває в господарському віданні ДП "АМПУ". Надання спеціалізованої послуги в морському порту здійснює лише природний монополіст ДП "АМПУ" і така послуга надається тільки основними засобами, на які встановлено право сервітуту у відповідача, та який і повинен отримувати ці спеціалізовані послуги. Оплата цих послуг здійснюється у відповідності до Тарифів на послуги із забезпеченням доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України. Якщо причал, який перебуває у господарському віданні ДП "АМПУ", використовується портовим оператором на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності, укладених відповідно до законодавства, ці тарифи не застосовуються. Отже, неотримання плати за надані послуги, призведе до нанесення збитків Адміністрації, а застосування різних умов доступу до причалу призведе до встановлення необґрунтованих переваг відповідачу;

- твердження суду про те, що відповідач здійснює плату за користування сервітутом, як то визначено умовами договору не відповідає дійсності, так як за договором сервітуту позивач рахунки не виставляє та відсутні акти наданих послуг;

- судом невірно встановлено, що позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту, оскільки зважаючи на те, що переважна більшість суб'єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, є портовими операторами, які експлуатують морські термінали, та на особливості використання причалів, завдань ДП «АМПУ», що визначені Законом, існувала нагальна потреба вжиття заходів щодо забезпечення piвнocтi прав ycix суб'єктів господарювання стосовно користування вказаними об'єктами, що, в свою чергу, зумовило дотримання одного з принципів функціонування та розвитку морських портів, передбаченого пунктом 9 ст. 4 Закону України "Про морські порти України", а саме, недопущення дискримінації у доступі до об'єктів портової інфраструктури загального користування. Саме з метою забезпечення ефективного використання, підтримання у належному стані причалів одночасним забезпеченням piвного доступу до них суб'єктів господарювання були внесені зміни до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, затвердженого постановою Кабінету Miністрів України від 03.06.2016 №405, та впроваджено спеціалізовану послугу „Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ», яка задовольняє потреби портового оператора у вантажно-розвантажувальних роботах. Згідно зведеного Переліку суб'єктів природних монополій, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 28.11.2012 №874-р - ДП „АМПУ" здійснює надання "Спеціалізованих послуг у морському порту" на території Миколаївської області. Враховуючи вищезазначене, Адміністрація, як суб'єкт природних монополій на підставі чинного законодавства з 01.01.2016 почала надавати спеціалізовану послугу всім портовим операторам України, що є забезпеченням piвності умов їх господарювання. За таких обставин, надаючи спеціалізовану послугу портовим операторам, Адміністрація забезпечує в повному обсязі виконання навантажувально-розвантажувальних робіт у відповідності до технологічної карти. Таким чином, з 01.01.2016 припинена обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, а саме, у портових операторів відсутня потреба у використанні причалів та причальною інфраструктурою при проведенні вантажно-розвантажувальних робіт на умовах договорів сервітуту, оскільки на даний час портовими операторами отримується спеціалізована послуга, яка споживається під час проведення вантажно-розвантажувальних робіт;

- судом не прийнято до уваги, що укладення договорів сервітуту з портовими операторами на той час, було потребою ДП "АМПУ" у ефективному використанні державного майна, забезпечення створення рівних і конкурентних умов ведення господарської діяльності у морському порту, недопущення дискримінації у доступі до об'єктів портової інфраструктури загального користування, а портових операторів у здійсненні вантажно-розвантажувальних робіт;

- Постановою КМУ №483 та Наказом Міністерства інфраструктури України №541 унормовано порядок надання спеціалізованих послуг у морських портах та визначено правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою. Отже, правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою змінилися;

- твердження суду про те, що користування відповідачем правом, наданим договором сервітуту, не перешкоджає меті діяльності ДП "АМПУ" не відповідає дійсності так як право сервітуту обмежує володільця майна в користуванні майном, в здійсненні його права при наданні спеціалізованої послуги.

07.06.2016р. від скаржника надійшли письмові пояснення, які залучені до матеріалів справи.

У відзиві на позов відповідач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

10.07.2013 року між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (Володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна Інвестиційна Компанія" (Користувач) укладено договір № А9-А про встановлення сервітуту (т.1 а.с.12-17).

Згідно з преамбулою договір укладено у звязку з необхідністю виконання Користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №11 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення Володільцем можливості користування товариством вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Відповідно до п. 1.1 договору сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Згідно з п. 2.1 договору, сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Пунктом 3.1 договору сервітуту визначено, що видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №11 та причальної інфраструктури (Додаток №1, який є невідємною частиною цього Договору), наступною довжиною:

- причал № 11 (інв. № 1031038) - 209,0 м.п., технологічна ширина 14,60 м.п.;

- залізничні колії №33,№36 (інв. №№ 1031083, 1031084) 418,00 м.п.;

- підкранові колії (інв. № 1031067) - 182,0 м.п. у дві нитки.

Сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування Користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору (п.3.2 договору).

Умовами п. 4.1 договору сервітуту визначено, що зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним. (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору сервітут, встановлений за даним договором, є речовим правом Користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п. 4.5 договору).

Згідно з п. 14.1. договору сервітуту договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 (десяти) років з набуття чинності. У випадку якщо Користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомив Володільця про наміри припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгований на 10 (десять) років на тих самих умовах.

Пунктом 14.4 договору сервітуту сторони встановили, що одностороннє розірвання даного договору з ініціативи Володільця не допускається.

Цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди. (п. 14.5 договору).

Відповідно до п. 14.6 договору, договір сервітуту припиняється також у випадках, передбачених чинним законодавством України.

07.07.2015 року Постановою Кабінету Міністрів України №483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту:

«Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.»

Наказом Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» від 18.12.2015 року № 541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за № 1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Позивач, вважаючи, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р., яке набрало законної сили з 01.01.2016р., встановлено інший спосіб доступу до причалу, листом від 23.12.2015 року №18-06/6891 направив на адресу відповідача три примірника додаткової угоди №2 до договору щодо розірвання договору від 10.07.2013р. №А9-А (т.1 а.с.22,23). Крім того, листом від 23.12.2015р. №18-06/6896 позивач направив два примірники договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу (т.1 а.с.24).

14.01.2016р. позивач листом №18-06/201 звернувся до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду щодо припинення дії договору №А9-А та укласти новий договір щодо забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України (т.1 а.с.25-26).

В свою чергу, відповідач не надав жодної відповіді на листи позивача, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом з посиланням на ст. ст. 651, 652, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 ЦК України визначено, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

У відповідності до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Отже, звертаючись до суду з вимогою про розірвання договору сервітуту за рішенням суду позивач зобовязаний був довести належними та допустимими доказами одночасну наявність усіх чотирьох умов, визначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, виконання договору сервітуту не порушує співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору сервітуту, оскільки відповідач здійснює плату за користування сервітутом, як то визначено ст. 5 Договору сервітуту, що не спростовано позивачем.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин.

Судова колегія вважає неправомірним посилання позивача на те, що договір сервітуту підлягає розірванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, оскільки прийняття Постанови КМУ № 483 від 07.07.2015 року та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року не є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал №11 та причальну інфраструктуру.

Крім того, вказані вище нормативні акти не містять прямої вказівки стосовно припинення дії уже складених правовідносин між сторонами, що витікають із сервітуту, або зміни умови їх існування.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не доведено припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Виконання сторонами договору сервітуту ніяким чином не порушує співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору щодо оплати за користування чужим майном. Наказ Міністерства інфраструктури України №541 не має відношення до плати, яка передбачена договором про встановлення сервітуту.

Згідно п. 4.5 договору, сервітут не позбавляє володільця (позивача) права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою. Тому, позивач має право використовувати об'єкти сервітуту у своїй господарській діяльності на власний розсуд. А з положень п. 8.6. договору вбачається, що позивач має право укладати договори сервітуту, оренди, інші договори щодо обєкту сервітуту або окремих його частин, але має обовязок повідомити про укладення таких договорів відповідача.

Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, продовжують існувати та станом на сьогоднішній день не припинилися, речове право користування (сервітут), встановлене договором, пройшло державну реєстрацію, відповідач не відмовлявся від договору, належним чином вносив плату за користування сервітутом та продовжує її сплачувати. Вказане виключає можливість припинення встановленого сервітуту за договором з підстав, встановлених п. 4. ч. 1 ст. 406 ЦК.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення місцевого господарського суду.

Керуючись ст.ст. 99,103,105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 26.04.2016 року

у справі №915/199/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 24.06.2016

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран

Суддя В.Б. Туренко