КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа№ 910/25487/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Рибчич А.В.

За участю представників:

від позивача: Боков І.О. - представник за довіреністю № 2956/16/1 від 21.06.2016

від відповідача 1: Дудяк Р.А. - представник за довіреністю від 24.12.2015

Свідло Є.В. - представник за довіреністю від 16.11.2015

від відповідача 2: Мединський М.М. - представник за довіреністю від 05.05.2016

від третьої особи: не з'явились

від Прокуратури міста Києва: Чумаченко А.А. - прокурор відділу за посвідченням № 035414 від 01.09.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», заступника прокурора міста Києва та Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016

у справі № 910/25487/15 (суддя Маринченко Я. В.)

за позовом Державної іпотечної установи

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»

2. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 ОСОБА_7

про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсними

за участю Прокуратури міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви відповідача 1 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 б/н, а саме вимог відповідача 2 до відповідача 1 за договорами кредитної лінії № ВКЛ-2005469 від 21.01.2011, №ВКЛ-2005469/4 від 27.06.2013, №НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013, договором мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 від 19.07.2012 та частини вимог відповідача 1 до відповідача 2 за договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 від 06.05.2014, укладеного відповідачем 2 з третьою особою, прав за яким відповідач 1 набув за укладеним з останньою договором відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2016, повний текст якого підписаний 22.02.2016, у справі № 910/25487/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що спірним зарахуванням зустрічних позовних вимог права позивача порушені не були, адже відповідно до умов укладеного позивачем з відповідачем 2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 позивач набув права вимоги за кредитними договорами з дати прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних, тобто з 02.03.2015, в той час як спірне зарахування вимог відповідачем 1 вчинено 27.02.2015, тобто до переходу до позивача прав вимоги за спірними кредитними договорами, а відтак, до позивача перейшло право вимоги до відповідача 1, яке існувало у відповідача 2, в обсязі, що існував станом на 02.03.2015 з урахуванням прав і обов'язків, які було сторонами реалізовано на підставі відповідних правочинів, вчинених до переходу права вимоги до позивача і які є обов'язковими для позивача.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, враховуючи, що в силу положень норм чинного законодавства для зустрічного зарахування однорідних вимог достатньо ініціативи однієї сторони, спростувати правомірність такого зарахування, на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, може особа, яка отримала заяву про таке зарахування, а відтак, правом оспорювання зарахування зустрічних однорідних вимог наділений відповідач 2 і саме його право, у разі неправомірного зарахування зустрічних однорідних вимог, є порушеним, що свідчить про те, що саме відповідачу 2 належить право на звернення до суду щодо оспорення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що зі змісту укладеного між позивачем та відповідачем 2 договору застави майнових прав № Д-1.1./2014 від 04.09.2014 та договору про відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 слідує, що право вимоги за кредитним договором № ВКЛ-2005469 від 21.01.2011 до позивача взагалі не переходило.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, не заперечуючи проти резолютивної частини рішення, просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 та:

1. виключити з мотивувальної частини вказаного рішення наступні абзаци:

- абзац 1 стор. 7: «Таким чином, направлення ТОВ «Яблуневий дар» 27.02.2015 на адресу ПАТ «Дельта Банк» заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог є вчиненням відповідачем одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань відповідача 1 перед Банком та зобов'язань Банку перед відповідачем 1.»

- абзаци 1, 2 стор. 8: «Згідно із пунктом 2.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014, пункт 1.2 договору набирає чинності в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 даного договору, у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Згідно із пунктом 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014, у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку або у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору.»

- абзац 4 стор. 8: «Отже, на підставі положень пунктів 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 ДІУ набула права вимоги за кредитними договорами з дати прийняття рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних, тобто з 02.03.2015.»;

- абзац 10 стор. 8: «Таким чином до позивача перейшло право вимоги до відповідача, яке існувало у Банку, в обсязі, що існував станом на 02.03.2015.»;

- абзац 13 стор. 8: «Набувши права вимоги за спірними кредитними договорами після запровадження у Банку тимчасової адміністрації, позивач набув права вимоги за кредитними договорами в обсязі, що існував на час набуття такого права вимоги, тобто з урахуванням прав і обов'язків, які було сторонами реалізовано на підставі відповідних правочинів, вчинених до переходу права вимоги до позивача і які є обов'язковими для позивача.»;

- абзац 9 стор. 9: «У той же час, у матеріалах відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, наявність яких свідчить про нікчемність правочину, а саме відмови ПАТ «Дельта Банк» від власних майнових вимог, прийняття на себе зобов'язань у порядку іншому, ніж встановлено Законом України «Про банки і банківську діяльність» та наявності умов, які передбачають передачу майнових прав з метою надання позивачу переваг, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.;

- абзац 1 стор. 10: «Відповідачем-2 не надано суду належних доказів на підтвердження того, які саме переваги надані позивачу під час укладення вказаних договорів, а також наявності таких переваг порівняно з іншими контрагентами.»;

2. доповнити мотивувальну частину рішення наступними абзацами:

- «...Суд першої інстанції проігнорував вимоги статей 512, 517 ЦК України, адже жодного належного доказу щодо переходу права вимоги від ОСОБА_7 до ТОВ «Яблуневий дар» (Договір відступлення прав вимоги від 03.08.2014 року за Договором банківського вкладу) Банку не було надано, у зв'язку з чим у АТ «Дельта Банк» не виникло жодних зобов'язань перед Відповідачем-1, а тому спірна заява виключає факт зустрічності зобов'язань між цими сторонами...».

- «...Крім того, як вбачається зі змісту Договору банківського вкладу, відкликання вкладником (яким за Договором є ОСОБА_7, а не ТОВ «Яблуневий дар») частини вкладу можливе лише у чітко визначений Договором спосіб, зокрема відкликання шляхом здійснення переказу грошових коштів на рахунок, відкритий в іншій банківській установі, не допускається, у зв'язку з чим такі дії Відповідача-1 свідчать про порушення договірної дисципліни.

Отже, ТОВ «Яблуневий дар» всупереч умовам Договору вкладу порушено спосіб та порядок відкликання вкладу, передбаченого п. 1.11., у зв'язку з чим спірна заява виключає факт зустуічності зобов'язань між ТОВ «Яблуневий дар» та АТ «Дельта Банк» та свідчить про недійсність оспорюваного правочину - заяви від 27.02.2015 року…»;

- «...Станом на дату зарахування розмір заборгованості за Кредитними договорами, порівняно із розміром заборгованості станом на 01.02.2015 року, безперечно, збільшився, адже при його формуванні необхідно враховувати додатково той факт, що ТОВ «Яблуневий дар» протягом 26 днів (період з 01.02.2015 року по 27.02.2015 року) користувався грошовими коштами за цим Договором, що призвело до збільшення як суми нарахованих, так і прострочених процентів за кредитом, що вкотре свідчить про неможливість такого зарахування...»;

- «...Суд першої інстанції, всупереч ч. 2 ст. 603 ЦК України, взагалі не досліджував та не надав жодної правової оцінки щодо обставин настання строків виконання зобов'язань як за Кредитними договорами, укладеними між Банком та ТОВ «Яблуневий дар», так і за Договором банківського вкладу, укладений між Відповідачем-1 та ОСОБА_7, а помилково вважав даний факт встановленим...»;

- «...Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ТОВ «Яблуневий дар» лише 02.03.2015 року направив на адресу АТ «Дельта Банк» заяву про відкликання частини вкладу з вимогою у 3-денний строк здійснити грошовий переказ на його банківський рахунок.

Оскільки строк виконання зобов'язання Банку за Договором банківського вкладу на момент звернення ТОВ «Яблуневий дар» зі спірною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (27.02.2015 року) не настав, то відсутні будь-які правові підстави здійснити таке зарахування, адже навпаки, вказане свідчить про недійсність оспорюваного правочину...»;

- «...Оскільки АТ «Дельта Банк» не отримував належних доказів щодо переходу прав кредитора від ОСОБА_7 до ТОВ «Яблуневий дар» за Договором банківського вкладу, а також враховуючи, що вимога Відповідача-1 про відкликання частини вкладу не відповідає умовам Договору, статті 1071 ЦК України, статті 601 ЦК України, що підтверджується висновками с касаційної інстанції, зобов'язання згідно заяви ТОВ «Яблуневий дар» не зустрічними та строк виконання зобов'язання за ними не настав, що свідчить недійсність такого правочину...»;

- «...Суд також звертає увагу на доводи Відповідача-2 про нікчемність Договорів забезпечення, укладених між Банком та Позивачем, з огляду на наступне...»;

- «...Загальна вартість заставлених майнових прав за Договорами забезпечення укладеними із ДІУ, станом на 04.02.2015 року складала 3 870 103 325,61 грн., а сума коштів на цю ж дату, яка обліковувалась на рахунку ДІУ в АТ «Дельта Банк», становила 3 448 390 865,43 грн. Таким чином, визначена Договорами застави вартість застави перевищує вартість кредиторських вимог ДІУ до Банку.

Як вбачається з матеріалів справи, за укладеними Договорами застави Договорами відступлення Банк відмовився від власних майнових вимог на су 421 712 460,18 грн. до позичальників за кредитними договорами, майнові права якими є предметом застави, у зв'язку з чим на підставі пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних о такі правочини є нікчемними...»;

- «...Укладення Договору застави та Договору відступлення з кредитором Банку (адже ДІУ мав грошові вимоги до Банку щодо повернення коштів, обліковувались на його рахунку, що прямо випливає з умов укладених договорів) відбулося з порушенням вимог статті 12 Закону України «Про заставу» (відсутність у Договорі істотної умови щодо строку виконання основного зобов'язання), у зв'язку з чим Банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог, в іншому порядку, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», у зв'язку з на підставі пункту 5 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такі правочини є нікчемним...»;

- «...ДІУ є кредитором Банку за Договором банківського рахунку від 27.02.2013 №26/995-070.

Зважаючи на значний залишок коштів на рахунках Позивача, метою укладення Договору застави та Договору відступлення між Банком та ДІУ стала можливість мінімізації останньою ризиків неповернення її коштів на поточному рахунку в Банку, в обхід встановленого чинним законодавством України по, черговості задоволення вимог кредиторів.

Зазначені обставини свідчать, що оскільки умови Договору застави та Договору відступлення, укладених для забезпечення виконання Банком зобов'язань Договором банківського рахунку, прямо передбачають передачу ДІУ, як кредитору та заставодержателю, предметів застави (майнових прав за кредитними договорами) у разі невиконання Банком зобов'язань (визнання Банку неплатоспроможним) та надають ДІУ переваги перед іншими кредиторами прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, у зв'язку з чим на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такі правочини нікчемними...»;

- «...Суд першої інстанції жодним чином не дослідив та не надав належної правової оцінки тій обставині, що в ході здійснення Банком дій, пов'язаних із застосуванням наслідків нікчемності правочинів, укладених між Позивачем та Відповідачем-2, було виявлено факт одночасної наявності двох підписаних сторонами та датованих однією датою (04.09.2014 року) та за одним і тим номером паперових екземплярів договорів з ознаками оригіналів, а саме:

1. Договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року (копії різних редакцій знаходяться в матеріалах справи);

2 Договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року (копії різних редакцій знаходяться в матеріалах справи).

Зміст екземплярів пари вказаних вище Договорів застави майнових прав (п. 2.1.1 та п. 3.1.4) та Договорів відступлення (п. 2.2 та п. 3.1.2) відрізняється наявністю у одному екземплярі та відсутністю у другому екземплярі умов набуття ДГУ права вимоги на предмети застави у випадку прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних...»;

- «...Таким чином, позовні вимоги ДІУ не підлягають задоволенню, адже є безпідставними та необгрунтованими, такими, що суперечать вимогам закону (ст. 215 ЦК України), адже ґрунтуються на правочинах (Договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року, які є нікчемними, у зв'язку з чим Позивач не набув жодних прав (відсутнє право власності) вимоги за Кредитними договорами, укладеними між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Яблуневий дар».

З огляду на викладене, факт нікчемності зазначених Договорів забезпечення, укладених між Апелянтом та Позивачем, встановлено частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (п. п. 1, 5, 7), що свідчить про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, адже права ДІУ жодним чином не порушені.

Таким чином, дійсні обставини справи підтверджують, що спірний односторонній правочин (заява від 27.02.2015 року) ТОВ «Яблуневий дар» про зарахування зустрічних однорідних вимог є недійсним в силу статті 215 ЦК України, однак у зв'язку із нікчемністю Договору застави, Договору відступлення, укладених між Банком та ДІУ, позовні вимоги підлягають відхиленню саме з цих підстав...».

В обґрунтування вказаних вимог Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» послалось на те, що:

- суд першої інстанції неправильно витлумачив норми матеріального права (ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України), адже заява відповідача 1 про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015 не відповідає вимогам зустрічності, а строк виконання за зобов'язаннями згідно заяви не настав, оскільки:

1. відповідач 1, звертаючись до відповідача 2 з заявою про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015, жодного належного доказу, який би підтверджував перехід права вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 від 06.05.2014 від третьої особи (первісний кредитор) до відповідача 1 (новий кредитор), зокрема договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 03.08.2014 (на який було лише посилання) не надав, а надане відповідачем 1 повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні від 20.02.2015 за своєю правовою природою не є правочином у розумінні ст. 512 ЦК України, адже не спрямоване на набуття певних прав та обов'язків для відповідача 2 та не породжує жодних правових наслідків, спрямованих на регулювання тих чи інших відносин і мало б обов'язковий характер для відповідача 2, а носить суто інформативний характер;

2. надана відповідачем 1 заява про дострокове відкликання частини вкладу в сумі 575 750,84 долара США суперечить умовам договору банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 від 06.05.2014, оскільки згідно з п. 1.11 ст. 1 вказаного договору (з урахуванням змін, внесених на підставі додаткового договору № 1 від 06.05.2014) протягом строку залучення вкладу допускається відкликання вкладником частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси відповідача 2 відповідно до вимог чинного законодавства України або зарахування на поточний, картковий або вкладний (депозитний) рахунок вкладника, відкритий у відповідача 2 на підставі письмової заяви вкладника або письмово укладеної додаткової угоди до вказаного договору, в той час як у вказаній заяви кошти в сумі 575 750,84 долара США відповідач 1 просив перерахувати на рахунок в іншій банківській установі;

3. при винесенні оспорюваного рішення судом першої інстанції проігноровано те, що відповідно до приписів чинного законодавства за договором банківського вкладу не виникають грошові вимоги безпосередньо до банку (апелянта), оскільки банк не є власником коштів на рахунку клієнта;

4. зобов'язання відповідача 1 перед відповідачем 2 та зобов'язання відповідач 2 перед вкладником за договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 від 06.05.2014, які, на думку відповідача 1, були йому переуступлені, виражені в різних валютах, а при цьому між сторонами відсутні домовленості щодо курсу, який повинен застосовуватися при конвертації валюти зобов'язань;

5. відповідач 1 звертаючись до відповідача 2 із заявою про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015, виходив з загальної суми заборгованості за спірними кредитними договорами, який був відображений у претензіях відповідача 2, датованих 06.02.2015, розмір заборгованості в яких визначався станом на 01.02.2015, проте до вказаних претензій не були включені суми штрафних санкцій (пеня, штраф, 3 % річних), що свідчить про неповну інформацію щодо дійсного стану кредитної заборгованості, а тому виключає можливість повного припинення зобов'язань за договором. Крім того, заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог датована та направлена відповідачу 2 27.02.2015, проте у вказаній заяві не врахована й заборгованість за період з 01.02.2015 по 27.02.2015;

6. стороною за договором банківського вкладу є клієнт, в той час як після відступлення лише частини вимог за договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 від 06.05.2014, клієнтом відповідача 2 залишилась третя особа, в той час як, виходячи з приписів чинного законодавства, списання коштів може відбутися лише за заявою вкладника, а відтак, відповідач 2 не мав жодних повноважень на повернення частини депозитного вкладу на вимогу саме відповідача 1;

- при винесенні рішення суд першої інстанції не дослідив та не надав правової оцінки твердженням відповідача 2 про нікчемність укладених з позивачем договору застави № Д.-1.1/2014 та договору про відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 (в обґрунтування вказаних тверджень апелянт фактично послався на обставини, які викладені в абзацах, якими апелянт просить доповнити мотивувальну частину оскаржуваного рішення - примітка суду).

Ухвалою від 24.03.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у цій справі, Прокуратура міста Києва звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вказаної позиції Прокуратура міста Києва послалась на те, що оспорюване рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.ст. 15, 16, 203, 215, 517, 572, 573, 586, 601 ЦК України та ст. 1, 20, 203 ГК України) та процесуального права (ст.ст. 4-2, 33, 43 ГПК України), а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

Так, апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що права позивача не порушуються, оскільки відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем 2 договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 права вимоги за спірними кредитними договорами перебували у позивача в заставі з дати укладення вказаного договору застави, а направлення відповідачем 1 заяви про припинення зобов'язання зарахування зустрічних вимог від 27.02.2015 порушує права позивача як заставодавця, оскільки позбавляє його прав на задоволення своїх майбутніх вимог до відповідача 2 в частині вимог, які були зараховані вказаною заявою.

Також апелянт послався на те, що, оскільки позивачем укладено з відповідачем 2 договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою відповідача 1 порушило права позивача на набуття права вимоги в майбутньому, в разі настання відкладальної умови, визначеної договором відступлення права вимоги.

Ухвалою від 24.03.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у цій справі, Державна іпотечна установа звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач послався на ті саме обставини, що й Прокуратура міста Києва, додатково пославшись на недійсність зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви відповідача 1 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015, з огляду на те, що строк виконання вимог, які були зараховані вказаною заявою, не настав.

Ухвалою від 11.04.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Державної іпотечної установи прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Третя особа в жодне судове засідання представників не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції до канцелярії суду, серед іншого, надійшли:

- клопотання відповідача 2 про долучення додаткових доказів (надійшло 11.04.2016 - примітка суду), до якого додані копії: постанови правління НБУ від 02.10.2015 № 664, рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 02.10.2015 № 181, заяви позивача про вимоги кредитора від 28.10.2015 № 7804/15/2, заяви позивача про відмову від частини кредиторських вимог, витягу з переліку (реєстру) вимог кредиторів АТ «Дельта Бак» щодо позивача від 18.03.2016 № 2495 та судових рішень ВГСУ та Господарського суду міста Києва (судова практика - примітка суду);

- відзиви відповідача 1 на апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва та апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» (надійшов 11.04.2016 - примітка суду), до яких додані копії відповіді начальника поштового відділення № 52 у м. Дніпропетровськ від 13.11.2015, опису вкладення у цінний лист № 648 від 20.02.2015, поштової квитанції від 20.02.2015 № 648 та судових рішень ВГСУ (судова практика - примітка суду);

- клопотання позивача про приєднання доказів до матеріалів справи, до якого додано копію постанови ВСУ від 04.11.2015 у справі № 3-669гс15.

Щодо поданих сторонами під час апеляційного перегляду додаткових доказів колегія суддів, враховуючи складність спірних правовідносин, вважає за доцільне, для об'єктивного і правильного вирішення спору сторін, розглядати справу по суті з врахуванням всіх наявних в матеріалах справи доказів, в тому числі і наданих сторонами під час апеляційного перегляду справи, водночас зауважуючи на тому, що інформація щодо всіх винесених судових рішень, в тому числі і наданих учасниками судового процесу як судова практика, є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, копії відповідних судових рішень не можуть вважатися доказами в розумінні ГПК України.

У наданих під час розгляду справи поясненнях по суті спору:

- представник позивача у повному обсязі підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва та частково погодився з доводами апеляційної скарги відповідача 2;

- представники відповідача 1 заперечили проти задоволення всіх поданих апеляційних скарг;

- представник відповідача 2 заперечив проти задоволення апеляційних скарг позивача та заступника прокурора міста Києва;

- прокурор відділу Прокуратури міста Києва у повному обсязі підтримав апеляційну скаргу позивача та частково погодився з доводами апеляційної скарги відповідача 2.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів та прокурора відділу Прокуратури міста Києва, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

21.01.2011 відповідач 1 як позичальник та відповідач 2 як кредитор уклали договір кредитної лінії № ВКЛ-2005469 (далі Кредитний договір 1) (а.с. 54-59 т. 2), за яким відповідач 2 зобов'язався надати відповідачу 1 грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Під час дії Кредитного договору 1 сторонами неодноразово вносились до нього зміни шляхом підписання відповідних додаткових договорів (а.с. 60-84 т. 2).

19.07.2012 відповідач 1 як позичальник та відповідач 2 як кредитор уклали договір мультивалютної кредитної лінії № НКЛ-2005469/2 (далі Кредитний договір 2) (а.с. 104-110 т. 2), за яким відповідач 2 зобов'язався надати відповідачу 1 грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Під час дії Кредитного договору 2 сторонами неодноразово вносились до нього зміни шляхом підписання відповідних додаткових договорів (а.с. 111-131 т. 2).

27.06.2013 відповідач 1 як позичальник та відповідач 2 як кредитор уклали договір кредитної лінії № ВКЛ-2005469/4 (далі Кредитний договір 3) (а.с. 28-35 т. 2), за яким відповідач 2 зобов'язався надати відповідачу 1 грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Під час дії Кредитного договору 3 сторонами неодноразово вносились до нього зміни шляхом підписання відповідних додаткових договорів (а.с. 36-53 т. 2).

03.07.2013 відповідач 1 як позичальник та відповідач 2 як кредитор уклали договір кредитної лінії № ВКЛ-2005469/5 (далі Кредитний договір 4) (а.с. 75-92 т. 2), за яким відповідач 2 зобов'язався надати відповідачу 1 грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Під час дії Кредитного договору 4 сторонами неодноразово вносились до нього зміни шляхом підписання відповідних додаткових договорів (а.с. 93-103 т. 2).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання вищеперелічених кредитних договорів відповідач 2 надав відповідачу 1 кредитні кошти, які останній у строки, та у порядку, визначені кредитними договорами не повернув.

06.05.2014 відповідач 2 як банк та третя особа як вкладник уклали договір банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США № НОМЕР_1 (далі Договір банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США) (а.с. 227 т. 2), відповідно до умов якого відповідач 2 прийняв від третьої особи вклад у розмірі 1 344 005 доларів США на строк по 11.05.2015 включно з нарахуванням відсоткової ставки на суму вкладу в розмірі 11% річних.

06.05.2014 відповідач 2 та третя особа підписали додатковий договір № 1 до Договору банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США (а.с. 228 т. 2), в якому домовились про те, що протягом строку залучення вкладу допускається відкликання третьою особою частини вкладу шляхом виплати готівкою з каси відповідача 2 відповідно до вимог чинного законодавства або зарахування на поточний, картковий або вкладний (депозитний) рахунок третьої особи, відкритий в установі банку на підставі письмової заяви третьої особи. В цьому випадку нарахування процентів за вкладом відбувається за процентною ставкою, визначеною в п. 1.4 цього договору. Третя особа зобов'язується повідомляти про таке часткове відкликання суми вкладу не менше, ніж за 3 банківські дні до очікуваної дати відкликання частини вкладу.

03.08.2014 відповідач 1 як новий кредитор та третя особа як первісний кредитор уклали договір відступлення прав вимоги за договором банківського вкладу №003-09508-06514 (далі Договір відступлення права вимоги за договором банківського вкладу) (а.с. 132-136 т. 2), в якому погодили, що третя особа відступила відповідачу 1 права вимоги до відповідача 2 за Договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США в розмірі 575 750,84 доларів США, а відповідач 1 зобов'язався сплатити третій особі ціну відступлення права вимоги.

Згідно з п. 2.3 Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу відповідач 1 має право здійснювати наступне відступлення прав вимоги, набутих за цим договором, у відповідності до положень, визначених чинним законодавством України, вчиняти дії, спрямовані на стягнення заборгованості з відповідача 2, припиняти зобов'язання відповідача 2 за правами вимоги шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог та/або розпоряджатися правами вимоги іншим чином.

З огляду на укладення Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, третя особа та відповідач 1 направили відповідачу 2 повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні (а.с. 47 т. 1), в якому повідомили про те, що з огляду на укладення вказаного договору, кредитором щодо частини вкладу за Договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США на суму 575 750,84 долара США з 03.08.2014 є відповідач 1, а також вказали реквізити для сплати вказаної суми.

Крім того, заявою від 20.02.2015 (а.с. 14 т. 3) відповідач 1 повідомив відповідача 2 про дострокове відкликання частини вкладу в сумі 575 750,84 долара США за Договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у доларах США та просив у термін 3 банківських днів перерахувати вказані кошти на рахунок відповідача 1, зазначений у вказаній заяві.

На доказ направлення повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні та заяви від 20.02.2015 до матеріалів справи долучено копію опису вкладення у цінний лист № 469124 з відміткою пошти про прийняття вказаного листа до пересилання 20.02.2015 (а.с. 15 т. 3).

Щодо посилань відповідача 2 на неможливість заміни кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора та неможливість відступлення прав вимоги за договором депозиту, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо вказаних посилань, згідно з якою:

- статтею 515 ЦК України передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

- пунктом 2.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затверджена постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004) встановлено, що банки приймають до виконання лише розрахункові документи своїх клієнтів, які подають їх у банк у порядку, передбаченому договорами банківського рахунку цих клієнтів. Розрахункові документи, оформлені своїми клієнтами, банк приймає протягом часу, визначеного в договорах банківського рахунку цих клієнтів;

- відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України № 492 від 12.11.2003, банки зобов'язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком;

- за Договором банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» власником депозитного рахунку за договором є саме третя особа і укладення Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу не змінило правового статусу вказаної особи як вкладника та як особи, що має виключне право розпоряджатися грошовими коштами, які станом на 03.08.2014 були наявні на депозитному рахунку, проте свідчить про передання цією особою відповідачу 1 лише своїх прав вимагати виплати частини грошових коштів, які наявні на депозитному рахунку.

Слід зазначити і про те, що третя особа як власних грошових коштів, в тому числі і тих, що перебувають на депозитному рахунку у відповідача 2, відповідно до приписів чинного законодавства має право вільно розпоряджатися власним майном, в тому числі і передавати право вимоги (фактично, передавати право власності на таке майно - примітка суду) іншій особі, в той час відповідач 2 фактично оспорює наявне у власника право розпорядитися своїм майном.

Водночас колегія суддів зауважує сторонам на тому, що відповідно до приписів ст. 204 ЦК України, яка встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів визнання недійсним Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, вказаний договір є чинним, проте у випадку наявності у сторін сумнівів щодо відповідності вказаного договору вимогами чинного законодавства, вони не позбавлені права вирішити вказаний спір в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, всі посилання на невідповідність Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу вимогам закону колегією суддів до уваги не приймаються як недоведені.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, чинне законодавство встановлює, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Слід зазначити і про те, що направлення боржнику відповідних документів, які свідчать про перехід права вимоги, теж не вимагається, в той час як у випадку неповідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, в тому числі і виконання боржником обов'язку первісному кредитору.

З огляду на вказане, посилання відповідача 2 на ненаправлення йому Договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу колегією суддів до уваги не приймаються.

Водночас з матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що відповідач 2 виставив відповідачу 1 вимогу щодо сплати заборгованості за спірними кредитними договорами, з огляду на що останній 27.02.2015 звернувся до відповідача 2 з заявою про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015 (далі Заява про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог) (а.с. 32-34 т. 1), в якій заявив про припинення зобов'язань щодо сплати ним на користь відповідача 2 суми заборгованості:

- за Кредитним договором 1 у розмірі 60 617,53 євро (що за крос-курсом євро до долару, обчисленого на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на дату заяви, складає еквівалент 68 600,86 доларів США);

- за Кредитним договором 2 у розмірі 22 114,67 євро (що за крос-курсом євро до долару, обчисленого на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на дату заяви, складає еквівалент 25 027,17 доларів США);

- за Кредитним договором 3 у розмірі 361 808,22 євро (що за крос-курсом євро до долару, обчисленого на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на дату заяви, складає еквівалент 409 458,36 доларів США);

- за Кредитним договором 4 у розмірі 64 208,22 євро (що за крос-курсом євро до долару, обчисленого на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на дату заяви, складає еквівалент 72 664,4 доларів США), та

- припинення зобов'язань щодо сплати відповідачем 2 на користь відповідача 1 частини заборгованості за Договором банківського вкладу (депозиту) « 8 років разом» на загальну суму 575 750,84 долари США (що за крос-курсом долару США до євро, обчисленого на підставі офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на дату заяви, складає еквівалент 508 748,64 євро) (тобто на ту частину вимог, яку відповідач 2 набув за укладеним з третьою особою Договором відступлення права вимоги за договором банківського вкладу - примітка суду) внаслідок зарахування зазначених зустрічних вимог.

На доказ направлення цієї заяви до матеріалів справи долучено копію опису вкладення у цінний лист № 469191 з відміткою пошти про прийняття вказаного листа до пересилання 27.02.2015 (а.с. 6 т. 3).

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 3 статті 203 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення п. 1 ч. 1 ст. 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що направлення 27.02.2015 відповідачем 1 на адресу відповідача 2 Заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог є вчиненням відповідачем одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань відповідача 1 перед відповідачем 2 та зобов'язань відповідача 2 перед відповідачем 1.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати недійсним зарахування вимог, здійсненого на підставі вищезгаданої Заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, з посиланням на те, що вказаний залік проведено з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема статті 601 ЦК України та статті 203 ГК України, оскільки у відповідача 1 та відповідача 2 станом на момент проведення такого заліку були відсутні зустрічні однорідні вимоги.

Порушення своїх прав вказаним заліком позивач обґрунтовував тим, що він з 02.03.2015 набув право вимоги до відповідача 2 за договором кредитної лінії № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 на підставі укладених між ними договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014, договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2004 та договору банківського рахунку № 26/995-070 від 27.02.2013.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

27.02.2013 відповідач 2 як банк та позивач як клієнт уклали договір банківського рахунку №26/995-070 (далі Договір банківського рахунку) (а.с. 20-24 т. 1), за умовами якого відповідач 2 зобов'язався відкрити позивачу поточний рахунок у національній валюті №0995, приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять позивачу, виконувати розпорядження позивача щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України (п.п. 1.1, 1.2).

04.09.2014 відповідач 2 як заставодавець та позивач як заставодержатель уклали договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 (далі Договір застави майнових прав), відповідно до умов якого відповідач 2 надає в заставу позивачу майнові права відповідача 2 за кредитним договором № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011, Кредитним договором 2, Кредитним договором 3 та Кредитним договором 4 (тобто трьома з чотирьох укладених між відповідачем 2 та відповідачем 1 кредитними договорами - примітка суду), детальна інформація щодо яких та структура їх забезпечення наведена у додатку №1 до цього договору.

Відповідно до пункту 1.3 Договору застави майнових прав майнові права за цим договором є засобом забезпечення виконання відповідачем 2 зобов'язань перед позивачем за Договором банківського рахунку та будь-якими додатковими договорами, укладеними між сторонами.

За рахунок майнових прав задовольняються усі вимоги заставодержателя, які можуть виникнути внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань перед позивачем за Договором банківського рахунку (п. 1.4 Договору застави майнових прав).

Пунктом 4.1 Договору застави майнових прав передбачено, що одночасно з цим договором укладається договір відступлення права вимоги.

Так, 04.09.2014 позивач як новий кредитор та відповідач 2 як первісний кредитор уклали договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014 (далі Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами), в п. 1.1 якого встановили, що вказаний договір укладається з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до Договору застави майнових прав, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача 2 за Договором банківського рахунку.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) відповідач 2 відступає, а позивач набуває всі права вимоги за договорами вказаними у додатках до цього договору (права вимоги), вартість яких дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у Додатку №1 до договору, і станом на дату укладення цього договору складає 1 441 396 562,46 грн. Вартість прав вимоги повинна бути підтвердженою довідкою первісного кредитора.

У додатку №1 до Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) визначено, що до переліку майнових прав, серед іншого, відносяться майнові права за Кредитним договором 2, Кредитним договором 3 та Кредитним договором 4 (тобто трьома з чотирьої укладених між відповідачем 2 та відповідачем 1 кредитними договорами - примітка суду) та за відповідними договорами, що забезпечують виконання вказаних кредитних зобов'язань.

В матеріалах справи наявні по два примірники Договору застави майнових прав (а.с. 25-28 та 109-110 т. 1) та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) (а.с. 60-63 та 112-113 т. 1), долучені позивачем та відповідачем 2, які містять відмінності у текстах, зокрема пунктів, які регулюють умови набуття позивачем права вимоги на предмет застави, - п.п. 2.1.1, 3.1.4 Договору застави майнових прав та п.п. 2.2, 3.1.2 Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами).

Оригінали вказаних договорів досліджені судом в судовому засіданні.

Так, в наданій позивачем копії Договору застави майнових прав (а.с. 25-28 т. 1) вказано про те, що:

- заставодавець засвідчує, що у разі невиконання ним зобов'язань перед заставодержателем за Договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення позивача до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) заставодержатель набуває прав вимоги за договорами, наведеними у додатку № 1 до цього договору переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України «Про заставу» та(або) ЦК України та (або) договору відступлення права вимоги (у разі його укладення) (п. 2.1.1);

- заставодержатель має право звертати стягнення на майнові права і задовольнити за їх рахунок свої грошові вимоги за Договором банківського рахунку у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань у разі: - неповернення заставодавцем згідно з умовами Договору банківського рахунку грошових коштів, процентів за користування ними та пені в разі їх дострокового витребування заставодержателем;- одноразової прострочки заставодавцем сплати процентів за користування кредитом, відповідно до умов кредитного договору, на строк більше, ніж 10 днів; - прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) (п. 3.1.4).

Водночас в наданій відповідачем 2 копії Договору застави майнових прав (а.с. 109-110 т. 1) вказано про те, що:

- заставодавець засвідчує, що у разі невиконання ним зобов'язань перед заставодержателем за Договором банківського рахунку заставодержатель набуває права одержати задоволення свої вимог за рахунок заставлених майнових прав переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України «Про заставу» та (або) Цивільного кодексу України та (або) цього договору та (або) Договору відступлення права вимоги (у разі його укладення) ( п. 2.1.1);

- заставодавець має право звертати стягнення на майнові права і задовольнити зі їх рахунок свої грошові вимоги за Договором банківського рахунку у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань у разі: - неповернення заставодавцем згідно з умовами Договору банківського рахунку грошових коштів, процентів за користування ними та пені в разі їх дострокового витребування заставодержателем; - одноразової прострочки заставодавцем сплати процентів за користування кредитом, відповідно до умов кредитного договору на строк більше ніж 10 днів (п. 3.1.4).

Також в наданій позивачем копії Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) (а.с. 60-63 т. 1) вказано про те, що:

- пункт 1.2 цього договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п. 2.1.1 цього договору (невиконання первісним кредитором зобов'язань за Договором банківського рахунку), та однієї з обставин, визначеної п. 2.1.2 (розміщення новим кредитором у газеті «Урядовий кур'єр» повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги) або 2.1.3 (отримання первісним кредитором від нового кредитора повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з розпискою в одержанні) або 2.1.4 (отирмання первісним кредитором від нового кредитора повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що підтверджується відміткою про одержання первісного кредитора на копії повідомлення, зазначеного у цьому пункті) цього договору (п.п. 2.1);

- в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 даного договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) (п. 2.2);

- новий кредитор має право у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за Договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору (п. 3.1.2).

Водночас в наданій відповідачем 2 копії Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) (а.с. 112-113 т. 1) п.п. 2.2 та 3.1.2 мають інший зміст.

Отже, перелічені вище примірники Договорів застави майнових прав (а.с. 25-28 та 109-110 т. 1) та Договорів відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) (а.с. 60-63 та 112-113 т. 1) відрізняються лише умовою щодо набуття позивачем прав вимоги в день винесення Національним банком України рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних, яка наявна в договорах, які представив позивач і відсутня в договорах, які надав відповідач 2.

Відповідач 2 наполягає не тому, що правовідносини сторін врегульовані договорами саме в його редакції, проти чого заперечує позивач, посилаючись на те, що сторони керувались договорами саме в його редакції.

Колегія суддів вважає, що, фактично, сторони у взаємовідносинах керувались Договором застави майнових прав та Договором відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) в редакції, наданій позивачем, тобто з умовою щодо набуття позивачем прав вимоги, в тому числі, в день винесення Національним банком України рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних.

Про вказане, зокрема, свідчить те, що:

- саме до наданого позивачем Договору застави майнових прав сторонами були внесені зміни (а.с. 31 т. 1);

- при перевірці Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача 2 правочинів на предмет їх нікчемності було перевірено Договір застави майнових прав та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) саме в редакції, наданій позивачем.

Крім того з постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016, у справі № 826/23041/15 за адміністративним позовом Державної іпотечної установи до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним та скасування повідомлення, яке набрало законної сили вбачається, що при розгляді цієї справи адміністративним судом обставини досліджувались і висновки надавались щодо договорів в редакції саме позивача.

За таких обставин, апеляційним судом вирішується спір у цій справі виходячи з прав та обов'язків сторін за Договором застави майнових прав та Договором відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) в тій редакції, що долучені до матеріалів справи позивачем, і досліджуються виконання сторонами умов укладених ними договорів саме в редакції позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» відповідача 2 віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вказаної Постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», яким з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення відповідача 2 з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача 2 (далі Уповноважена особа Фонду).

Відповідно, починаючи з дати прийняття рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних, тобто з 02.03.2015, позивач набув права вимоги за Кредитним договором 2, Кредитним договором 3 та Кредитним договором 4.

Водночас згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, виходячи з приписів ст. 514 ЦК України, до позивача перейшло право вимоги до відповідача 1, яке існувало у відповідача 2 в обсязі станом на 02.03.2015, тобто з урахуванням прав і обов'язків, які було сторонами реалізовано на підставі відповідних правочинів, вчинених до переходу права вимоги до позивача і які є обов'язковими для позивача (в т.ч. з врахуванням звернення 27.02.2015 відповідача 1 до відповідача 2 з заявою про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог).

Також зі змісту Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) слідує, що вартість прав вимоги дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у Додатку №1 до договору, і повинна бути підтверджена довідкою первісного кредитора. Тобто у випадку настання обставин, за яких відбудеться перехід права вимоги до позивача за кредитними договорами, обсяг права вимоги буде визначатися на підставі наданих відповідачем 2 довідок, з урахуванням виконання зобов'язань позичальниками, чи вчинення інших дій, внаслідок яких обсяг вимог за кредитними договорами може змінюватися порівняно з сумою, визначено в п. 1.3 Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами).

Вказане також свідчать про те, що умовами Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) сторони встановили не чіткий розмір права вимоги, а домовились про те, що його розмір має бути визначений з урахуванням розміру кредиторських вимог відповідача 2 за визначеними у вказаних договорах кредитними договорами.

Посилання позивача та прокуратури на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що права позивача не порушуються, оскільки відповідно до приписів укладених між позивачем та відповідачем 2 Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) права вимоги за спірними кредитними договорами перебували у позивача в заставі з дати укладення вказаного договору застави, спростовуються умовами самого Договору застави та викладеними вище обставинами.

Водночас колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що виконання боржником, у спірному випадку відповідачем 1, своїх обов'язків по поверненню кредитних коштів відповідачу 2 до дати набуття позивачем відповідних прав вимоги, тобто фактичне виконання боржником свого обов'язку належному кредиторові, не може бути ототожнене з відчуженням заставодавцем предмета застави та в будь-якому випадку не може порушити прав позивача на отримання від відповідача 2 коштів, оскільки на дату виконання відповідачем 1 обов'язку по поверненню коштів за Кредитним договором 2, Кредитним договором 3 та Кредитним договором 4 позивач прав на отримання таких коштів ще не набув, а виходячи з умов Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) щодо дати набуття відповідних прав вимоги, таке набуття могло і не відбутися.

Слід зазначити і про те, що навіть якщо прийняти за вірну редакції Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) саме в редакції, наданій відповідачем 2, тобто без умов щодо набуття позивачем прав вимоги, в тому числі, в день винесення Національним банком України рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних, станом на дату проведення заліку позивач не набув права вимоги за вказаними кредитними договорами.

Також колегія суддів вважає вірними посилання суду першої інстанції на те, що за умовами Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) право вимоги за Кредитним договором 1 до позивача взагалі не переходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладені вище приписи законодавства, фактично підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, в той час як відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог про визнання недійсним зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви відповідача 1 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015, з огляду на те, що вказаним зарахуванням зустрічних позовних вимог права позивача порушені не були.

Водночас колегія суддів зауважує сторонам на тому, що у спірних правовідносинах саме відповідач 2, у випадку незгоди з проведеним відповідачем 1 зарахуванням зустрічних однорідних вимог, має право на звернення до суду щодо оспорення спірного одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Посилання на недійсність зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви відповідача 1 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 27.02.2015, з огляду на те, що строк виконання вимог, які були зараховані вказаною заявою, не настав, колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо посилань відповідача 2 на нікчемність Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) слід зазначити таке.

Наказом Уповноваженої особи Фонду «Про перевірку правочинів (договорів) в АТ «Дельта Банк» № 67 від 11.03.2015 (а.с. 121-122 т. 1) вирішено здійснити у відповідача 2 перевірку правочинів (інших договорів), вчинених (укладених) відповідачем 2 протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для чого створено відповідні комісії, в тому числі комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями (далі Комісія Фонду).

Частина 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Комісія Фонду, за результатами проведення перевірки, дійшла висновків про те, що Договір застави майнових прав та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) містить ознаки нікчемності, передбачені пунктами 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які виклала у протоколі № 54 від 20.07.2015 засідання Комісії Фонду, копію якого долучено до матеріалів справи (а.с.123-126 т.1).

Як на підставу віднесення Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) до нікчемних Комісія Фонду послалася на те, що:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);

- банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (п. 5 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»);

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку (п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Водночас вищезгаданою постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016, у справі № 826/23041/15 за адміністративним позовом Державної іпотечної установи до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним та скасування повідомлення позов задоволено - визнано протиправним та скасовано рішення у формі повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. про нікчемність правочинів №8951 від 24.09.2015, прийнятого на підставі протоколу №54 від 22.09.2015, тобто, фактично, встановлено відсутність підстав для віднесення до нікчемних Комісією Фонду Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) з підстав, визначених в пунктах 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Отже, судові рішення Європейського суду з прав людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, а відтак, судове рішення у адміністративній справі № 826/23041/15 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у цій справі, № 910/25487/15, не можуть їм суперечити.

Водночас згідно зі ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже факти, встановлені судом під час вирішення адміністративної справи № 826/23041/15, зокрема, відсутність підстав для віднесення до нікчемних Комісією Фонду Договору застави майнових прав та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) з підстав, визначених в пунктах 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визнаються колегією суддів такими, що не потребують доведення.

Слід зазначити і про те, що під час розгляду адміністративної справи № 826/23041/15 сторонами, в тому числі і ПАТ «Дельта Банк», суду було надано Договір застави майнових прав та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) саме в редакції, наданій позивачем у цій справі, тобто з умовою щодо набуття позивачем прав вимоги, в тому числі, в день винесення Національним банком України рішення про віднесення відповідача 2 до категорії неплатоспроможних, що є додатковим доказом того, що сторони у правовідносинах керувались вказаними , договорам саме у цій редакції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», заступника прокурора міста Києва та Державної іпотечної установи задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на осіб, які з ними звернулися.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 залишити без задоволення.

3. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 залишити без задоволення.

4. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 у справі № 910/25487/15 залишити без змін.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/25487/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій