РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016Справа №906/182/16

За позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група
до 1) Військової частини НОМЕР_1 (м. Новоград-Волинський)
2) Міністерства оборони України
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів
ОСОБА_1
про стягнення 14189 грн. 94 коп. страхового відшкодування
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:
від позивача Погоржевська М.О. представник за довіреністю № 0115-336 від 13.12.15
від відповідача-1 від відповідача-2 Мазяр А.Й. представник за довіреністю від 09.03.16 Остапенко В.В. представник за довіреністю № 220/227/д від 11.04.16
від третьої особи не з`явились
В судовому засіданні 22.06.16 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Українська страхова група звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в розмірі 14189,94 грн.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 22.04.2016 було залучено до участі у справі в якості другого відповідача Міністерство оборони України, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 13.05.2016 року справу № 906/182/16 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Відповідно до автоматичного розподілу справ господарського суду міста Києва, справу № 906/182/16 передано для розгляду судді Пукшин Л.Г.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.05.2016 суддя Пукшин Л.Г. прийняла справу № 906/182/16 до свого провадження та призначила до розгляду на 08.06.2016.
У судове засідання, призначене на 08.06.2016, з`явились представники позивача, відповідача-2 та третя особа ОСОБА_1 .
Відповідач-1 в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.
У судовому засіданні суд заслухав представників сторін та Суського І.В., який надав усні пояснення щодо використання транспортного засобу УАЗ 31512 д.н. НОМЕР_2 в момент вчинення ДТП 02.11.2014 року.
У зв`язку з неявкою в судове засідання представника відповідача-1, неподанням витребуваних судом доказів, суд відклав розгляд справи на 22.06.2016.
В судове засідання 22.06.2016 представники позивача та відповідачів з`явились, представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав. Відповідач-1 надав документи на виконання вимог ухвали суду, проти позову заперечував. Відповідач-2 через канцелярію суду подав відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує з тих підстав, що жодних трудових (службових) відносин між ОСОБА_1 та відповідачем-2 не було, оскільки він проходив строкову військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до ст.. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, оскільки легковий автомобіль марки УАЗ 31512, який здійснив ДТП, на підставі права оперативного управління перебуває у військовій частині НОМЕР_1 , то відповідно відповідач-2 є неналежним відповідачем. Враховуючи викладене, Міністерство оборони України просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог до відповідача-2.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
01 липня 2014 року за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-2700/14-1750 ПАТ «СК «Українська страхова група» (далі - позивач) було застраховано автомобіль марки «Skoda Octavia», державний номер НОМЕР_3 , страхувальник Підприємство з іноземними інвестиціями «Віп-Рент», вигодонабувач ПАТ «Вест файненс енд кредит банк».
Згідно Відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 9458856, 02.11.2014 на вул. Пушкінській в м. Миколаєві мала місце дорожньо-транспортна пригода - зіткнення за участю автомобілів УАЗ 31512, державний номер НОМЕР_2 , що належить військовій частині НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та «Skoda Octavia», державний номер НОМЕР_3 , що належить ПІІ «Віп Рент», під керуванням водія ОСОБА_2 .
ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП України постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2014 у справі № 369/12281/14-п.
04.11.2014 страхувальник звернувся до позивача із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО.
Фактичні витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу марки «Skoda Octavia», державний номер НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження при ДТП, відповідно до рахунку-фактури СТО ТОВ «Експрес-Авто» від 12.11.14 № СФ-03571 та акту виконаних робіт № 000003950 від 12.12.2014 склали 14189,94 грн.
За страховим випадком ДТП, що сталась 02.11.2014 за участю застрахованого автомобіля «Skoda Octavia», державний номер НОМЕР_3 ,, згідно складеного страхового акта № ДККА-41009 від 01.04.2015 позивачем було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 14189,94 грн., виплата якого підтверджується платіжним дорученням № 6544 від 01.04.2015.
Частиною 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що якщо страховик, здійснюючи страхове відшкодування, не може оцінити її загальний розмір у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, виплата страхового відшкодування здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
У листі Верховного Суду України від 19.07.2011 "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" роз`яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Вина водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «УАЗ 31512, державний номер НОМЕР_2 , підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2014 у справі № 369/12281/14-п.
Пунктом 36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Як вбачається з матеріалів справи, водій ОСОБА_3 станом на час скоєння ДТП перебував у трудових (службових) відносинах з відповідачем-1 військовою частиною НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_4 ), де проходив строкову військову службу, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 № 209 від 29.08.2015, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2013 № 1208, відповідно до якого за водієм ОСОБА_1 було закріплено автомобіль УАЗ-3151 д.н. НОМЕР_2 .
Крім того, в матеріалах справи наявна копія технічного талону на автомобіль УАЗ-3151 д.н. НОМЕР_2 , в якому зазначено, що транспортний засіб зареєстровано за військовою частиною А 0409 з 17.02.2009 року на праві оперативного управління.
Судом відхиляються твердження відповідача-1 щодо того, що він не є належним відповідачем у справі, а вказаний транспортний засіб належить до державного майна, власником якого є Міністерство оборони України, з таких підстав.
Згідно ст. 326 Цивільного кодексу України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Статтею 137 Г осподарського кодексу України, визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
Тобто, з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.
Враховуючи викладене, підстави для покладення відповідальності за шкоду, завдану ОСОБА_1 під час експлуатації автомобіля УАЗ-3151 д.н. НОМЕР_2 на відповідача-2 відсутні.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (абзац 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року N 6 (зі змінами та доповненнями)).
Згідно з частиною першою ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Станом на момент скоєння ДТП автомобіль УАЗ-3151 д.н. НОМЕР_2 правомірно перебував під керуванням водія ОСОБА_1 як солдата Військової частини НОМЕР_1 . Доказів на спростування викладеного відповідачем-1 на вимогу суду надано не було. Зокрема, докази на підтвердження здійснення самовільного використання (викрадення) ОСОБА_1 автомобіля УАЗ-3151 д.н. НОМЕР_2 , належного відповідачеві-1, останнім не подавались, а відтак відповідач-1 не довів факту забезпечення ним належної схоронності джерела підвищеної небезпеки у неробочі дні з метою недопущення його експлуатації, зокрема, працівниками (у тому числі і водієм).
Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля «Skoda Octavia», державний номер НОМЕР_3 , збитки в даному випадку є відповідач-1.
Таким чином, виплативши страхове відшкодування у визначеному розмірі, за договором добровільного майнового страхування в межах фактичних затрат, до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 14189,94 грн. з відповідача-1 нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України покладаються на відповідача-1.
Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038 м. Київ, вул. І. Федорова, буд. 32-а, ідентифікаційний код 30859524) страхове відшкодування в сумі 14 189 (чотирнадцять тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн. 94 коп., судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.
3. В задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.06.2016 року

Суддя Пукшин Л.Г.