ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016р. Справа№ 914/1177/16

За позовом: Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 спорту Україна, м. Львів

до відповідача-2: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентиризації та експертної оцінки, м. Львів

до відповідача-3: Львівського міського управління юстиції, м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Обєднання профспілок Львівщини, м. Львів

про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності та витребування із чужого незаконного володіння нежилої будівлі.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від прокуратури: ОСОБА_2

від позивача: ОСОБА_3 - представник

від відповідача-1: ОСОБА_4 - представник

від відповідача-2: не зявився

від відповідача-3: не зявився

від третьої особи: ОСОБА_5 - представник

Розглядається справа за позовом Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 спорту «Україна», до відповідача-2: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та до відповідача-3: Львівського міського управління юстиції, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Обєднання профспілок Львівщини про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності та витребування із чужого незаконного володіння нежилої будівлі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.05.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016 року.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду.

Прокурор та представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з підстав викладених в позовній заяві, письмових поясненнях позивача та усних поясненнях.

Представник відповідача-1 в судових засіданнях щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових і усних поясненнях. Додатково подав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач-2 явки уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, на адресу усуду надіслав повідомлення про неможливість виконання вимог суду у звязку з вилученням слідчими органами інвентаризаційної справи на будівлю, що розташована на вул. Мельника, 18 у м. Львові.

Відповідач-3 явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, вимог суду, зазначених в ухвалах про порушення провадження та про відкладення розгляду справи, не виконав. Ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи судом направлялися на адресу відповідача-3, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Обєднання профспілок Львівщини в судових засіданнях позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, додаткових письмових та усних поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне:

Львівська місцева прокуратура № 3 звернулася до господарського суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 спорту «Україна», до відповідача-2: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та до відповідача-3: Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним реєстраційного посвідчення виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 02.02.1998 р. № 1103 про право колективної власності ОСОБА_1 ігрових видів спорту «Спартак» - ОСОБА_6 обєднання профспілок Львівщини на обєкт нерухомого майна палац з підвалом площею 8 501, 3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.10.2015р. індексний номер: 46020612 щодо права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 спорту «Україна» на нежилу будівлю палац з підвалом площею 8 501,3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові; визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на нежилу будівлю палац з підвалом площею 8 501,3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спорту «Україна» нежилої будівлі палацу з підвалом площею 8 501,3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що за фактом вчинення службовими особами Об»єднання профспілок Львівщини розтрати майна, яке належало останньому на праві колективної власності, а саме нежитлової будівлі ОСОБА_1 спорту «Україна», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Мельника, 18 проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 003538. Під час досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні встановлено, що 02.02.1998 р. Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснено державну реєстрацію обєкта нерухомого майна - палацу з підвалом площею 8 501,3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові та видано реєстраційне посвідчення від 02.02.1998 р. № 1103.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, вищевказаний обєкт нерухомого майна зареєстрований на праві колективної власності за Палацом ігрових видів спорту «Спартак» - ОСОБА_6 обєднання профспілок Львівщини, правонаступником раніше існуючої профспілкової спортивної споруди - ОСОБА_1 ігрових видів спорту «Спартак» Львівської обласної ради спортивного товариства профспілок «Україна», на підставі акту державної прийомки будинку від 06.12.1986 р., затвердженого рішенням Радянського райвиконкому м. Львова від 09.12.1986 р. за № 559.

Як вбачається з вищевказаного акту державної прийомки будинку, реконструкція спортивного комплексу ДСТ «Спартак» по вул. Черняховського (попередня назва вул. Мельника), 18 у м. Львові проведена на підставі Постанови Президії Всесоюзної ради добровільного спортивного товариства профспілок від 11.12.1984 р. № 114-45а. Проектна документація затверджена Постановою Президії Всесоюзної ради добровільного спортивного товариства профспілок.

Поряд з цим, згідно з п. 1 Постанови Президії Всесоюзної центральної ради профспілок від 20.02.1987 року №2-16 «Про заходи по вдосконаленню керівництва фізичним рухом профспілок», ліквідовано всесоюзні добровільні спортивні товариства профспілок, в тому числі добровільне спортивне товариство профспілок «Спартак» та створено Всесоюзне добровільне фізкультурно-спортивне товариство профспілок. Відповідно до п. 4 вказаної постанови, відповідним радам ВДФСТ станом на 1 квітня 1987 року передано, зокрема спортивні споруди.

В подальшому, рішенням III Пленуму Української республіканської ради ВДФСТ профспілок від 17.12.1991 р. припинена діяльність Всесоюзного добровільного фізкультурно-спортивного товариства профспілок, а правонаступником його майнових прав та зобовязань стало спортивне товариство профспілок «Україна».

З статуту ОСОБА_1 ігрових видів спорту «Спартак» Львівської обласної ради спортивного товариства профспілок «Україна», затвердженого 25.04.1994 протоколом № 66 Президії Львівської обласної ради спортивного товариства профспілок «Україна» та зареєстрованого 16.06.1994 р. вбачається, що ОСОБА_1 ігрових видів спорту «Спартак» в своїй діяльності, зокрема керується ОСОБА_7 спортивного товариства профспілок «Україна».

Всесоюзна центральна рада професійних спілок (ВЦРПС) - це центральний орган професійних спілок, який здійснював керівництво діяльністю усіх профспілкових організацій в Радянському Союзі з 1918 по 1990 роки. Наведене свідчить про те, що спортивний комплекс ДСТ «Спартак» по вул. - Черняховського, 18 у м. Львові реконструйовано за загальносоюзні кошти за рішенням центрального органу загальносоюзного значення (ВЦРПС). Вказаний об'єкт використовувався Палацом ігрових видів спорту «Спартак» Львівської обласної ради спортивного товариства профспілок «Україна», тобто організацією союзного підпорядкування, яка була створена всесоюзною профспілковою організацією, оскільки профспілки діяли за загальним статутом профспілок Союзу РСР та були загальносоюзними громадськими організаціями.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що в матеріалах інвентаризаційної справи на спірне нерухоме майно відсутні докази надання Фондом державного майна України згоди на відчуження спірного майна шляхом його внесення до статутного капіталу ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» - ОСОБА_6 об»єднання профспілок Львівщині, тому нежитлова будівля палац з підвалом, загальною площею 8 501, 3 кв.м. після прийняття Постанови Верховної ОСОБА_6 України від 24.08.1991 р. «Про проголошення незалежності України» залишилася у власності держави та не могла бути відчужена без згоди його власника держави в особі Фонду державного майна України.

Відтак, прокурор та позивач вважають, що перебування спірної будівлі в колективній власності ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» - ОСОБА_6 обєднання профспілок Львівщини, а згодом за наслідками реорганізації останнього в ТОВ «ОСОБА_7 спорту «Україна» в приватній власності є неправомірним, у звязку з чим звернулися із відповідним позовом до господарського суду.

У представлених відзивах на позовну заяву, додаткових письмових та усних поясненнях поданих в судових засіданнях, представники відповідача-1 та третьої особи позовні вимоги заперечили з підстав, що будівництво (реконструкція) спірної будівлі фінансувалося за кошти місцевої профспілкової організації, яка не належала до загальносоюзної організації, майно профспілок згідно законодавства ніколи не належало до державної власності, а відтак, спірна будівля не належить до державної власності та права Фонду державного майна України жодним чином не порушені.

Крім того, представник відповідача-1 просить застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки Фонд державного майна України міг дізнатися про можливе порушення свого права ще в 1996-1997 роках під час здійснення інвентаризації майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24 серпня 1991 року, складання та подання ОСОБА_6 України переліку суб'єктів, у володінні яких знаходиться це майно, тому останнім пропущено строки позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін та третьої особи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступних мотивів:

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 р. визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної ОСОБА_6 УРСР від 15.10.1990 р. №376-XII "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності, до прийняття Закону Української РСР про ОСОБА_8 Української РСР покласти на ОСОБА_8 УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_8 Української РСР від 29.11.1990 р. № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР" введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Ця Постанова діяла до затвердження Верховною ОСОБА_8 України Державної програми приватизації на підставі Постанови Верховної ОСОБА_8 України від 04.03.1992 р. № 2164-ХІІ.

Відповідно до п.1 Указу Президії Верховної ОСОБА_8 України від 30.08.1991 р. № 1452 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України, з прийняттям цього Указу переходять у державну власність України.

Згідно до ст. 1 Закону України від 10.09.1991 р. № 1540 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. ОСОБА_7 2 зазначеного Закону було встановлено, що Кабінету ОСОБА_8 України, в основному до 01 жовтня 1991 року, необхідно забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991 року. Майно цих підприємств передати Фонду державного майна. На виконання вказаного Закону, постановою Кабінету ОСОБА_8 України від 24.09.1991 р. № 227 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» передбачено, що організацію роботи по переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у відання органів державного управління України покладено на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету ОСОБА_8 України від 11 вересня 1991 р. № 237, Фонд державного майна України та органи державного управління України, у відання яких переходять зазначені підприємства. Міністерствам і відомствам України здійснити, в основному, до 01 жовтня 1991 р. прийняття у своє відання підприємств, установ та організацій згідно з додатком і повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991 року. Як вбачається з Додатку до Постанови Кабінету ОСОБА_8 України від 24 вересня 1991 р. № 227, ним було визначено органи управління СРСР, підприємства, установи та організації яких розташовані на території України і переходять у відання міністерств і відомств України. Однак, у цей перелік не було включено жодної профспілкової організації та жодного її органу управління.

Варто зауважити, що пунктом 7 Декрету Кабінету ОСОБА_8 України №8-92 від 15.12.1992р. «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» було зупинено дію статті 2 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» у частині повноважень Фонду державного майна України, крім його повноважень як орендодавця.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету ОСОБА_8 України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992 р. № 2268-ХП «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій.

Пунктом 1 постанови Верховної ОСОБА_8 України від 14.02.1992 року № 2116-XII «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» було передбачено, що у зв'язку з покладенням на Кабінет ОСОБА_8 України згідно з Постановою Верховної ОСОБА_8 Української РСР від 15.10.1990 року «Про управління державним майном Української РСР» повноважень по управлінню державним майном, що є у загальнодержавній власності, і створенням для здійснення цих повноважень Фонду державного майна України, заборонити передачу функцій щодо управління майном підприємств, установ і організацій, що є у загальнодержавній власності, іншим органам державного управління, а також корпораціям, концернам, асоціаціям та іншим об'єднанням. Однак, слід зазначити, що пунктом 7 Декрету Кабінет ОСОБА_8 України від 15.12.1992 року № 8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» було зупинено дію пункту 1 постанови Верховної ОСОБА_8 України від 14.02.1992 року № 2116-XII «Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності» у частині повноважень Фонду державного майна України та заборони передачі функцій по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, іншим органам державного управління.

Пунктом 1 Постанови Верховної ОСОБА_8 України від 04.02.1994р. № 3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» передбачено, що тимчасово, до законодавчого визначення субєктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Пунктом 2 цієї Постанови доручено Кабінету ОСОБА_8 України до 01 березня 1994 року у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. Пунктом 3 цієї Постанови передбачено, що правонаступником орендодавця за договорами оренди майнових комплексів, розташованих на території України, які укладено з центральними органами загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, є Фонд державного майна України.

На виконання вищевказаної постанови Верховної ОСОБА_8 України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, Кабінетом ОСОБА_8 України було прийнято постанову від 13 січня 1995 р. № 18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», якою було передбачено, що до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покласти на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком.

Аналіз вищевказаних положень свідчить, що Фонду державного майна України належали функцій орендодавця та розпорядження майном в процесі приватизації, однак у нього, були відсутні повноваження по управлінню державним майном, що є у загальнодержавній власності, по управлінню майном підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у звязку із зупиненням пунктом 7 Декрету Кабінет ОСОБА_8 України №8-92 від 15.12.1992 року «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» відповідних положень, які надавали Фонду державного майна України такі функції, оскільки Кабінетом ОСОБА_8 України функції по управлінню зазначеним майном були передані відповідним міністерствам.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор стверджує, що спортивний комплекс ДСТ «Спартак» на вул. Черняховського, 18 у м. Львові реконструйовано за загальносоюзні кошти за рішенням центрального органу загальносоюзного значення та використовувався Палацом ігрових видів спорту «Спартак» Львівської обласної ради спортивного товариства профспілок «Україна», тобто організацією союзного підпорядкування, яка була створена всесоюзною профспілковою організацією, оскільки профспілки діяли за загальним статутом профспілок Союзу РСР та були загальносоюзними громадськими організаціями, тому вважає, що ця спірна будівля належить до державної власності.

Однак, з приводу зазначених тверджень прокурора варто зауважити наступне.

Відповідно до п. 61 ОСОБА_7 профспілок Союзу РСР, затвердженого 01.11.1963 року, Всесоюзна центральна рада професійних спілок (ВЦРПС), республіканські, крайові, обласні ради профспілок є юридичними особами. Вони мають печатку і штамп зразка, встановленого відповідно Центральним комітетом профспілки і ВЦРПС.

Відповідно до положень п.п. 53, 56 ОСОБА_7 профспілок Союзу РСР, кошти професійних спілок складаються із вступних і щомісячних членських внесків, надходжень від культурно-просвітніх, спортивних заходів та інших надходжень. Кошти, що надходять від членських профспілкових внесків та інших джерел, витрачаються профспілковим та місцевим виборним органом первинної профспілкової по кошторисах, затверджених загальними зборами (конференцією) членів профспілки, на культурно-виховні та фізкультурно-спортивні заходи, надання матеріальної допомоги членам профспілки, придбання книг, інвентарю і т.д.

Згідно з положеннями п. 59 ОСОБА_7 профспілок Союзу РСР, право розпорядження коштами і майном профспілок належить обраним профспілковим органам, які несуть відповідальність за своєчасне надходження коштів, збереження майна і їх правильне використання. Перерозподіл майна, що належить профспілковим організаціям, підвідомчим їм культурним, фізкультурним та іншим установам, а також добровільним спортивним товариствам профспілок, проводиться: в межах області (краю, республіки, які не мають обласного поділу) - за рішенням обласного, крайового, республіканського комітету або ради профспілок, між областями - за рішенням республіканського (крайового) ради профспілок; між республіками (краями, областями і автономними республіками РРФСР) - за рішенням ВЦРПС.

Відповідно до ст. 6 Закону СРСР від 09.10.1990 року № 1708-1«Про громадські обєднання», на території СРСР створювалися і діяли загальносоюзні, республікан ські (союзних і автономних республік), міжреспублікан ські і місцеві громадські обєднання, а також міжна родні обєднання. До загально союзних громадських обєднань належали такі обєднання, діяльність яких у відповідності зі ста тутними цілями поширювалася на територію всіх або більшості союзних респу блік та які мають свої орга нізації у цих республіках. Згідно до ст. 18 зазначеного Закону, громадські обєднання, їх ор ганізації можуть мати у влас ності будівлі, споруди, житло вий фонд, обладнання, інвен тар, майно культурно-просвітницького і оздоровчого при значення, грошові кошти, ак ції, інші цінні папери та інше майно, необхідне для матері ального забезпечення діяль ності, передбаченої їх статута ми. Крім того, наголошува лось на тому, що власність гро мадських обєднань охороня ється законом.

Частинами 1, 2, 3, 5 ст. 20 Закону СРСР від 10.12.1990 р. № 1818-1 «Про професій ні спілки, права і гарантії їх діяльності» було передбачено, що профспілки та їхні органи відповідно до законодавства є юридичними особами. Профспілки володі ють, користуються і розпоря джаються належним їм на праві власності майном і гро шовими коштами. Профспіл ки не відповідають за зобовязаннями держави, яка в свою чергу не відповідає за зобовязаннями профспілок. А фі нансова діяльність профспі лок, що здійснюється у відпо відності з їх статутами, не контролюється державою. ОСОБА_7 3 вказаного Закону встановлювала, що профспілки є незалежними у своїй діяльності від органів державного управління, господарських органів, політичних та інших громадських організацій, вони їм не підзвітні і не підконтрольні. Забороняється будь-яке втручання, спроможне обмежити права профспілок або перешкодити їх здійсненню, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що постановою Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 20.11.1944 року «Про закріплення за Львівським облфізкультурним ордена Леніна товариством «Спартак» спортивної площі з будинками по вул. Шимановичів, 18» було закріплено за Львівським облфізкультурним ордена Леніна товариством «Спартак» спортивну площу з будинками на вул. Шимановичів, 18 (на даний час - вул. Мельника, 18).

Постановою Секретаріату Української республіканської ради професійних спілок від 29.04.1985р. № Ст-42-5 було затверджено план фінансування капітальних вкладень для будівництва та проектування профспілкових обєктів на 1985 рік в сумі 7 253 тисяч рублів, в тому числі, за рахунок коштів Української республіканської ради професійних спілок в розмірі 4 621 тисяч рублів, за рахунок коштів обласних рад профспілок в розмірі 2 632 тисяч рублів згідно Додатків 1, 2. У пункті 14 Додатку 2 до вказаної постанови від 29.04.1985р. № Ст-42-5 було передбачено здійснення реконструкції спортивного комплексу ДСО «Спартак» у м. Львові за кошти Львівської обласної ради профспілок.

06 грудня 1986 року був прийнятий в експлуатацію спортивний комплекс ДСО «Спартак» на вул. Черняховського, 18 у м. Львові, що підтверджується Актом державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію завершеного будівництвом обєкта. Як вбачається із змісту зазначеного Акту від 06.12.1986р., замовником будівництва спортивного комплексу ДСТ «Спартак» було Управління капітального будівництва Львівської обласної ради профспілок. З долучених до матеріалів справи доказів, зокрема вказаного Акту, вбачається, що фактична вартість реконструкції спортивного комплексу ДСО «Спартак» у м. Львові, проведеної за кошти Львівської обласної ради профспілок становила суму у розмірі 1 271, 41 тисяч рублів.

09 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Радянської районної ОСОБА_8 народних депутатів м. Львова Львівської області було прийнято рішення № 559, яким затверджено Акт приймання державною комісією спортивного комплексу ДСТ «Спартак» по вул. Черняховського, 18 (на даний час вул. Мельника, 18) у м. Львові.

Згідно довідки Української республіканської ради профспілок, спорткомплекс ДСТ «Спартак» після реконструкції в 1986 році був прийнятий Львівською обласною радою профспілок.

Таким чином, з вищенаведеного випливає, що згідно п. 61 ОСОБА_7 профспілок Союзу РСР, Львівська обласна рада профспілок за своїм статусом була юридичною особою, належала до місцевих організацій, оскільки її діяльність поширювалася на територію Львівської області, а відтак, не належала до загально союзних громадських обєднань. Відповідно до положень п. п. 56, 59 ОСОБА_7 профспілок Союзу РСР, Львівська обласна рада профспілок вправі була володіти, користуватися і розпоря джатися належним їм майном і гро шовими коштами. Суд вважає, що основною підставою для визначення власника даної будівлі є те, за чиї кошти фінансувалося її будівництво. Відтак, враховуючи те, що фінансування будівництва (реконструкції) спірної будівлі спортивного комплексу «Спартак» по вул. Мельника, 18 у м. Львові здійснювалося за рахунок коштів Львівської обласної ради профспілок, а замовником будівництва виступало Управління капітального будівництва Львівської обласної ради профспілок, тому зазначена будівля на момент завершення її будівництва (реконструкції) належала Львівській обласній раді профспілок, тобто профспілковій організації місцевого (обласного) рівня, та була нею прийнята після завершення реконструкції. Державних коштів чи коштів загальносоюзних громадських організацій на будівництво спірної будівлі не залучалось - іншого прокурором та позивачем не доведено, відповідних доказів суду не надано.

Колишня Львівська обласна рада профспілок рішенням свого ж пленуму від 21 грудня 1990 року вийшла зі складу Загальної конфедерації професійних спілок СРСР та була перейменована у Львівську обласну Федерацію незалежних профспілок України (без перебування на вказану дату в складі будь-якого профспілкового обєднання, в тому числі створеної в жовтні 1990 року Федерації незалежних профспілок України).

В подальшому, 10 червня 1992 року Львівська обласна Федерація незалежних профспілок Україна була перейменована постановою установчих зборів як ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини.

Відповідно до статті 1 Положення про Обєднання профспілок Львівщини, затвердженого постановою 2-ої звітно-виборної конференції Обєднання профспілок Львівщини, 31 січня 2013 року, Обєднання профспілок Львівщини є добровільним обєднанням обласних, місцевих, первинних профспілок і організацій профспілок у Львівській області, що створені з метою вираження та представництва інтересів і захисту прав членських організацій, сприяння в забезпеченні правових гарантій діяльності профспілок, консолідації та координації їх колективних дій, спрямованих на захист трудових, соціально-економічних, духовних прав та законних інтересів членів профспілок, а також вироблення та застосування спільного і ефективного механізму їх захисту. Обєднання має статус обласного обєднання профспілок. Згідно статті 43 вказаного Положення, Обєднання профспілок Львівщини в особі засновників членських організацій, є власником, зокрема, майна, набутого в порядку правонаступництва.

Відповідно до статті 47 вказаного Положення, Обєднання профспілок Львівщини є правонаступником майна та коштів Львівської обласної ради профспілок, Львівської обласної Федерації незалежних профспілок України та ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини.

Крім того, в обґрунтування належності спірної будівлі обласній профспілці, третьою особою надано копію постанови Президії Федерації Незалежних Профспілок України від 24.03.1993 р. № П-3-5 «Про переліки майна профспілок України», якою затверджено перелік майна профспілок України, що відноситься до загальнопрофспілкової власності, власності галузевих профспілок, регіональних профоб'єднань та обласних галузевих комітетів профспілок (додатки 1, 2, 3). Відповідно до додатку 3 до зазначеної постанови до переліку майна профспілок України, що відноситься до власності регіональних профоб'єднань та обласних галузевих комітетів профспілок відносяться, зокрема, спортивні споруди, що знаходяться в регіонах та не входять до переліків у додатках 1 та 2.

Не заслуговують на увагу твердження прокурора та позивача про те, що законодавством не було визначено такої підстави набуття права власності профспілок на майно як в порядку правонаступництва, оскільки як положеннями статті 37 ЦК Української РСР, так і статті 104 ЦК України передбачено, що у разі реорганізації відбувається перехід майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам правонаступникам. Однак, в даному випадку мало місце неодноразове перейменування власника спірної будівлі Львівської обласної ради профспілок.

В матеріалах інвентаризаційної справи наявний ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак», який затверджений постановою виконкому ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини 28.11.1996 р. № ВК-5, згідно якого Спортивна споруда ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» заснований на власності ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини, є правонаступником раніше існуючої за його адресою профспілкової споруди. Вартість переданого на баланс закладу профспілкового майна є статутним внеском в заснований спортивний заклад.

Право колективної власності ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» - ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини на обєкт нерухомого майна палац з підвалом площею 8501,3 кв.м., який розташований по вул. Мельника, 18 у м. Львові було зареєстроване ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із видачею реєстраційного посвідчення від 02.02.1998 р. №1103.

В подальшому, постановою виконавчого комітету Обєднання профспілок Львівщини від 06.03.2003 року № ВК-2-3, було перейменовано ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» в ОСОБА_7 спорту «Україна» Обєднання профспілок Львівщини.

Станом на дату предявлення позову спірна будівля палац з підвалом площею 8 501,3 кв.м., що розташований на вул. Мельника, 18 у м. Львові належить на праві власності відповідачу-1 Товариству з обмеженою відповідальністю ОСОБА_7 спорту «Україна» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.10.2015 індексний номер:46020612.

Згідно ОСОБА_7 Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7 спорту «Україна», воно є правонаступником усіх прав та зобовязань ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» ОСОБА_8 обєднання профспілок Львівщини та Палацу спорту «Україна» - спортивного закладу Обєднання профспілок Львівщини.

Щодо приналежності спірної будівлі Львівській обласній раді спортивного товариства профспілок «Україна», про що зазначається прокурором в позовній заяві, суд встановив наступне.

Пунктом 4 постанови Президії Львівської обласної ради профспілок Української республіканської ради профспілок №П-5-12 від 27.04.1987 року «Про заходи по здійсненню керівництва фізкультурним рухом профспілок», на яку є посилання в позовній заяві, передбачалося створення ліквідаційних комісій з ліквідації рад добровільних спортивних товариств та передачу обласній раді ДФСТ станом на 01.07.1987 року грошових засобів, штатів, інвентарю, обладнання та інших матеріальних цінностей, а також спортивних споруд, дитячо-юнацьких спортивних шкіл. Передачу необхідно було здійснити за участю представника ради профспілок. Однак, доказів такої передачі в матеріалах справи немає.

Довідкою Львівської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» від 14.06.2016 року № 61 підтверджується те, що на балансі зазначеної організації будівля ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» (тепер ОСОБА_1 спорту «Україна») на вул. Мельника, 18 у м. Львові не перебувала і не перебуває. З моменту створення Львівської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» та її правопопередників зазначена вище будівля цій організації не передавалася. Згідно довідки про правонаступництво Львівської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» від 14.06.2016 року № 62 вбачається, що відбувалося перейменування Львівської обласної ради ВДФСТ профспілок на Львівську обласну раду спортивного товариства профспілок «Україна», яка в подальшому перейменована на Львівську обласну раду фізкультурно-спортивного товариства профспілок «Україна», яке в свою чергу було перейменоване на Львівську обласну організацію фізкультурно-спортивного товариства «Україна».

Крім того, до матеріалів справи долучено Договір доручення від 03.01.1997 року, що укладений між Обєднанням профспілок Львівщини та Львівською обласною радою спортивного товариства профспілок «Україна», яким додатково підтверджується перебування у власності Обєднання профспілок Львівщини палацу ігрових видів спорту «Спартак» на вул. Мельника, 18 у м. Львові та здійснення Львівською обласною радою спортивного товариства профспілок «Україна» повноважень щодо координації та управління спортивними спорудами, в тому числі, спірною будівлею.

На момент будівництва (реконструкції) спірної будівлі, режим права власності профспілкових організації регулювався нормами Конституції УРСР 1978 року та главою 9 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до положень ст. 10 Конституції УРСР 1978 року основу економічної системи України становили соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Соціалістичною власністю було також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

У п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.11.2004 № 16-рп/2004 зазначено, що Конституція (ОСОБА_9) Української РСР 1978 року за політико-економічною природою та соціальною спрямованістю, власність на засоби виробництва за суб'єктами права власності поділяла на державну (загальнонародну), власність колгоспів та інших кооперативних організацій, їх об'єднань, а також майно профспілкових та інших громадських організацій (статті 10, 11, частина перша статті 12, статті 14, 15). При цьому кооперативні організації були суб'єктами права власності на засоби виробництва та інше майно і мали право на власність, відокремлену від державної.

Згідно зі статтею 87 Цивільного кодексу УРСР, соціалістичною власністю були: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Відповідно до статті 97 Цивільного кодексу УРСР, профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень). Право розпорядження майном, що є власністю профспілкових та інших громадських організацій, належить виключно профспілковим та іншим громадським організаціям. ОСОБА_7 98 Цивільного кодексу УРСР встановлено, що власністю профспілкових та інших громадських організацій є майно, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, що соціалістична та державна власність не були тотожними формами власності, та мають розцінюватися як видове та родове поняття. Зокрема, соціалістична власність було більш ширшим поняттям та включало окремо державну власність та власність профспілкових та інших громадських організацій, які належали різним субєктам.

У подальшому 07 лютого 1991 року Верховною ОСОБА_8 УРСР був прийнятий ОСОБА_9 УРСР «Про власність» № 697-XII, який з 1992 року змінив назву на ОСОБА_9 України «Про власність» (надалі ОСОБА_9 України «Про власність»).

Відповідно до статтей 20, 28, 30 Закону України «Про власність» професійні спілки були визнані суб'єктами права колективної власності. Об'єктами права власності громадських об'єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями). Також, законодавець зазначав, що громадські об'єднання можуть мати у власності підприємства відповідно до цілей, зазначених в їх статутах, і в порядку, передбаченому законодавчими актами України. Колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається об'єктами власності, які йому належать.

Згідно до ст. 34 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. № 1045-XIV (із наступними змінами і доповненнями), профспілки, їх об'єднання можуть мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення їх статутної діяльності. Право власності профспілок, їх об'єднань виникає на підставі: придбання майна за рахунок членських внесків, інших власних коштів, пожертвувань громадян, підприємств, установ та організацій або на інших підставах, не заборонених законодавством; передачі їм у власність коштів та іншого майна засновниками, членами профспілки, державними органами або органами місцевого самоврядування. Профспілки, їх об'єднання мають право власності також на майно та кошти, придбані в результаті господарської діяльності створених ними підприємств та організацій.

Відповідно до ст. 325 ЦК України, власність всіх юридичних осіб приватного права вважається приватною. Отже, власність всіх юридичних осіб приватного права (в т.ч. і профспілок) була визнана приватною.

З системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що професійні спілки як і в СРСР, так і в Україні були самостійними суб'єктами права власності на належне їм майно, зокрема, на створене ними (побудоване) майно, яке необхідне їм для виконання статутних завдань. І розпорядження таким майном могло здійснюватись виключно профспілками через створені ними відповідні органи.

Водночас правовий режим державної власності регулювався главою 7 ЦК Української СРСР (ст. 89-93), ст.ст. 31, 34, 35 Закону України «Про власність», з аналізу яких чітко вбачається, що законодавець не відносить майно профспілок до державної форми власності, оскільки воно є різним як за об'єктами, так і за субєктами та порядком регулювання, зокрема розпорядження. При цьому, держава могла набути майно у державну власність у разі передачі їй такого майна іншими юридичними особами, зокрема, профспілками. Тобто рішення про передачу колективного майна державі міг прийняти тільки власник цього майна, а не сама держава в особі певних органів.

Згідно з п. 5 ст. 34 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» позбавлення профспілок права власності може мати місце лише за рішенням суду на підставах, визначених законом. До цього часу жодним законом України такі підстави не визначено, прокурором та позивачем з посиланням на відповідні норми Закону такі підстави не зазначені.

Щодо посилань прокурора та позивача на ОСОБА_9 України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 року №1540-ХІІ, постанову Верховної ОСОБА_8 УРСР від 29.11.1990 року № 506 «Про захист суверенних прав власності Української РСР», постанови Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР» і від 04.02.1994 року №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» то суд додатково зауважує, що введений постановою Верховної ОСОБА_8 УРСР від 29.11.1990 р. № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР" мораторій на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону УРСР про роздержавлення майна не розповсюджується на спірну будівлю, оскільки з урахуванням викладених вище обставин цей будинок не був об'єктом державної власності, а належав до об'єктів права власності профспілок, як це прямо передбачалося нормами ст. 10 Конституції УРСР 1978 року, ст. 87 і Главою 9 Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Не може бути застосовано до спірних правовідносин і ОСОБА_9 України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 року № 1540-ХІІ, виходячи з того, що вказаний закон регулює майнові відносини, що виникли у зв'язку з припиненням існування однієї держави (Союзу РСР) та виникненням на частині її території нової держави (України), яка є правонаступницею прав та майна свого правопопередника. Тобто, від моменту проголошення незалежності України, згідно даного Закону, до України переходить все майно, що раніше належало на праві державної власності вже неіснуючому Союзу РСР та знаходиться на території України (в тому числі майно підприємств, установ та організацій, що знаходилися на території України, але підпорядковувалися напряму союзному керівництву). Закон не розкриває поняття "підприємства, установи та організації союзного підпорядкування". Однак, постановою Кабінету ОСОБА_8 України від 24.09.1991 р. № 227 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» було визначено коло субєктів та обєктів, що підпадали під дію вказаного закону, до якого спірне майно не належить.

Відповідно до ст. 6 Закону СРСР «Про громадські обєднання» від 09.10.1990 року №1708-1 до загально союзних громадських обєднань належать такі обєднання, діяльність яких у відповідності зі ста тутними цілями поширю ється на територію всіх або більшості союзних респу блік та які мають свої орга нізації у цих республіках.

Як уже зазначалося вище, Львівська обласна рада профспілок була профспілковою організацією місцевого (обласного) значення, ніколи не належала до підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, не була організацією союзного підпорядкування, а її майно ніколи не було державною власністю.

Враховуючи наведені обставини, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин і постанови Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР" та від 04.02.1994р. № 3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», оскільки вказані постанови стосуються майнових комплексів та фінансових ресурсів громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованих на території України, що перебували у віданні центральних органів цих організацій.

Слід, також зазначити, що вищенаведені постанови Верховної ОСОБА_8 України є підзаконними актами, якими згідно ст. 92 Конституції України правовий режим власності регулюватися не може, оскільки такий режим може регулюватися виключно законами.

ОСОБА_7 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно, згідно ст. 392 ЦК України, є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності повинно входити встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним; 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав; 5) між позивачем і відповідачем мають бути відсутні договірні відносини, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів. Крім цього, зазначені позивачем в позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно, останній повинен подати суду відповідні докази, зокрема правовстановлюючі документи.

Прокурором та позивачем не представлено жодних доказів та відомостей, коли саме і за яких умов умов будівля ОСОБА_7 ігрових видів спорту «Спартак» вибула з фактичного володіння Фонду державного майна України. Додані прокурором до позову докази, навпаки підтверджують, що спірна будівля з моменту завершення її будівництва та введення у експлуатацію в грудні 1986 року ніколи не перебувала у володінні позивача, а значить і не могла вибути з його володіння. Крім цього, позивач не приймав до свого управління спірне майно, не наділявся у встановленому порядку функціями органу його управління.

ОСОБА_7 1 Протоколу до Конвенції про захист прав лю дини і основоположних сво бод 1950 року, ратифікованого Україною 17.07.1997р., передба чено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм май ном. Ніхто не може бути по збавлений своєї власності інакше як в інтересах сус пільства і на умовах, перед бачених законом і загаль ними принципами міжна родного права.

Відповідно до ст. 41 Кон ституції України кожен має право володіти, користувати ся і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в по рядку, визначеному законом.

Згідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути проти правно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При мусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспіль ної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених зако ном, та за умови попередньо го і повного відшкодування їх вартості.

Суд не вважає обґрунтованими посилання прокурора на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 18.11.2014 року у справах № 901/2493/13 та № 16-13-28/17-438-2011, оскільки викладені в цих постановах висновки щодо застосування процитованих у позові постанов та указів Верховної ОСОБА_8 України (УРСР) стосуються виключно Федерації професійних спілок України та законності створення нею, як правонаступником колишньої Укрпрофради, Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» із передачею до статутного фонду цього товариства державного майна, що знаходилося у віданні Федерації на підставі постанови ОСОБА_8 ОСОБА_8 Української РСР від 23.04.1960 р. № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя Української РСР».

Із запереченнями відповідача 1 щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21.10.2015 року, з мотивів, що вказана вимога повинна роглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки ця вимога обґрунтувана порушенням процедури оформлення та видачі такого свідоцтва про право власності державним реєстратором, суд не погоджується та зазначає, що свідоцтво про право власності відповідача 1 на нерухоме майно від 21.10.2015 року, відповідно до 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (чинної на момент його видачі), лише підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Отже, свідоцтво про право власності не є ані правочином, ані нормативним актом, чи актом індивідуальної дії, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється, а лише кінцевим результатом оформлення (юридично значимих фактів, дій) права власності на майно.

Так, зокрема, матеріали справи свідчать про те, що оспорюване свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі від 21.10.2015 р. індексний номер 46020612, згідно якого право власності на спірну будівлю належить ОСОБА_1 «ОСОБА_1 спорту «Україна», видане на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України від 16.10.2015 р. № 25332989, яке прокурором та позивачем не оспорюється.

Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на обєкт нерухомого майна, можуть доповнювати позовні вимоги про: «а» визнання права власності на нерухоме майно за позивачем; «б» застосування правових наслідків недійсності правочину (реституцію); «в» витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21.10.2015 року можуть бути предметом розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідачем-1 було подано заяву про застосування позовної давності від 06.06.2016 року та додаткові пояснення до цієї заяви, у яких він просить застосувати позовну давність щодо заявлених позовних вимог.

Щодо вказаної заяви суд зазначає, що згідно ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Як зазначено у п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Виходячи із висновку суду, що спірна будівля не належить до державної власності, в звязку з чим права Фонду державного майна України не порушені, відтак немає підстав до застосування строку позовної давності, а в позові Львівської місцевої прокуратури № 3 поданого в інтересах держави в особі Фонду державного майна України слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи те, що судом встановлено відсутність права державної власності на спірне майно з моменту його створення до даного часу та у позивача відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують це право; первинний власник спірної будівлі - Львівська обласна рада профспілок не належала до підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування та не була загальносоюзною громадською організацією колишнього Союзу РСР; беручи до уваги те, що Фонд державного майна України не є органом, уповноваженим здійснювати функції управління майном у спірних правовідносинах; прокурором та позивачем не доведено, що держава здійснювала заходи та витрати з утримання спірних будівель, не надано доказів та не підтверджено, з відання якого уповноваженого державного органу спірне майно вибуло, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір залишається за прокурором.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.06.2016 року.

Суддя Манюк П.Т.