КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа№ 910/16533/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Андрієнка В.В.

Кропивної Л.В.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Деркач Т.Г. - представник за довіреністю від 27.04.2016 року;

від відповідача: Сидоренко А.С. - представник за довіреністю від 18.04.2015 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року

у справі № 910/16533/15 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов'язання списати заборгованість у розмірі 3 390 000, 33 грн. інфляційних нарахувань та 1 638 889, 96 грн. 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань по договору № 322-09/8 від 30.12.2009 по оплаті поставленого протягом січня 2010 року - червня 2010 року природного газу.

Позовні вимоги мотивовані Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", у відповідності до якого заборгованість, в тому числі, з фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 01.01.1997 по 01.01.2011, підлягає списанню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у звя'зку із тим, що станом на момент звернення позивача з позовом до суду Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», втратив чинність, відсутні підстави для зобов'язання відповідача провести списання заборгованості позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 27.01.2016 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 27.01.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Руденко М. А. на лікарняному справу № 910/16533/15 передано до розгляду колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є. Ю., Шевченко Е. О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 року справу № 910/16533/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча, Пономаренко Є. Ю., Шевченко Е. О.

У судовому засіданні 27.01.2016 року оголошено перерву в розгляді справи до 02.03.2016 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.03.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 02.03.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Крім того, представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги та у судовому засіданні оголошено перерву до 30.03.2016 року.

Відповідно до протоколу автоматичної заміни складу суду від 29.03.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Шевченка Е. О. у відпустці, справу № 910/16533/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А., Кропивна Л. В., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2016 року справу № 910/16533/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А., Кропивна Л. В., Пономаренко Є. Ю.

Представник відповідача у судове засідання 30.03.2016 року не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні 30.03.2016 року представник позивача надав додаткові пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2016 року відкладено розгляд справи до 13.04.2016 року.

У судове засідання 13.04.2016 року представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.04.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги, надав додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2016 року розгляд справи відкладено до 25.05.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 року враховуючи участь у первинному кваліфікаційному оцінюванні судді Пономаренка Є. Ю., який не є головуючим суддею, справу № 910/16533/15 передано на повторний атоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 25.05.2016 року, справу № 910/16533/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Кропивна Л. В., Андрієнко В. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 року справу № 910/16533/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Кропивна Л. В., Андрієнко В. В.

У судовому засіданні 25.05.2016 оголошено перерву до 15.06.2016 року.

Представники сторін у судовому засіданні 15.06.2016 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 30.09.2009 між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", як покупцем, та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як постачальником, було укладено договір №322-09/8 (далі - договір) поставки природного газу, за умовами якого постачальник передає покупцю у 2010-му році природний газ в обсязі до 2012,212 млн.куб.м. власного видобутку для потреб населення та релігійних організації (споживачам), а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити.

Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Матеріалами справи (прийому-передачі газу) підтверджується, що на виконання умов договору, відповідач, протягом січня 2010 року - червня 2010 року поставив, а позивач прийняв природний газ на загальну суму 196918424,16 грн., однак розраховувався позивач неналежним чином та не в повному обсязі, тобто допускав прострочення виконання грошових зобов'язань за договором по відношенню до відповідача.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що згідно положень Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", відповідач повинен списати 3390000,33 грн. інфляційних нарахувань та 1638889,96 грн. 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань по договору, які виникли у зв'язку з простроченням позивачем оплати вищеописаних поставок йому відповідачем природного газу протягом січня 2010 року - червня 2010 року, та про стягнення яких (інфляційних нарахувань та 3% річних) відповідач звернувся з позовом до позивача (рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/6253/13).

04.06.2011 р. набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" № 3319-VI від 12.05.2011 р.

Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно з п. 2.2 ст. 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положення ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК "Газ України" перед НАК "Нафтогаз України", яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК "Газ України", заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

При цьому заперечення відповідача, що він нарахував її пізніше - після втрати чинності Законом, тому вона списанню не підлягає - судом відхиляються, оскільки норми Закону не ставлять списання, зокрема фінансових санкцій (3 % річних та індексу інфляції), у залежність від того, коли саме вони були нараховані на заборгованість, натомість як указано вище, єдиною підставою для списання є нарахування цих фінансових санкцій на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і не сплачений станом на дату набрання чинності Законом. Спірні у межах даного спору фінансові санкцій, нараховані на заборгованість за газ, поставлений протягом січня 2010 року - червня 2010 року, указаним критеріям відповідають.

Втрата на даний час Законом чинності для вирішення даного спору значення не має та не є підставою для відмови в позові, оскільки, якби відповідач нарахував спірні санкцій під час дії цього Закону на передбачену Законом заборгованість, вони (санкції) підлягали б списанню з наведених вище судом підстав, натомість свідоме ненарахування відповідачем санкцій під час дії Закону, та нарахування їх на передбачену Законом заборгованість вже після втрати Законом сили свідчить, що відповідач мав волю, у тому числі під час дії Закону, на нарахування вказаних санкцій, оскільки пізніше нарахування санкцій та за увесь період свідчить, що відповідач протягом усього періоду прострочення позивача, у тому числі і під час дії Закону, вважав позивача зобов'язаним сплатити ці санкцій, навіть як нараховані пізніше на ту саму заборгованість, а отже ці санкцій підпадали і підпадають під дію Закону, тому підлягають списанню.

Щодо питання неподанням позивачем доказів, що його заборгованість утворилась внаслідок наявності заборгованості перед ним інших підприємств, яку позивач списав, та що позивачем не було дотримано Порядку списання спірної заборгованості, що визначена приписами чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Так, Порядком передбачено утворення відповідної комісії учасником процедури списання заборгованості, і п. 6 Порядку встановлено, що таке списання проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою, та датою списання заборгованості у Порядку вказано дату затвердження протоколу.

У даному випадку відсутній протокол комісії учасників процедури списання заборгованості (комісія не збиралася), але спірна заборгованість з фінансових санкцій все одно підлягає списанню в силу Закону з огляду на наступне.

Так, стаття 2 Закону складається, зокрема, із пункту 2.1 та пункту 2.2., в яких законодавець окремо визначив категорії заборгованості, що підлягають списанню.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 на умовах, визначених цим Законом, підлягають списанню: заборгованість за природний газ підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом НАК "Нафтогаз України" та її дочірніх підприємств ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз", що обліковувалася станом на 1 січня 2010 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом: 2.1.1 заборгованість ДК "Газ України" перед НАК "Нафтогаз України" списується в межах сум, списаних підприємствам, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед ДК "Газ України".

Натомість у пункті 2.2 мова йде про іншу категорію заборгованості, що підлягає списанню: 2.2 Заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавець визначив, що підлягає списанню як заборгованість за природний газ підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, НАК "Нафтогаз України" та її дочірніх підприємств, у тому числі ДК "Газ України", що обліковувалася станом на 1 січня 2010 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом, так і заборгованість, зокрема, зі сплати фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Посилання у п. 2.2 Закону на "підприємства, визначені у статті 1 цього Закону", означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і Відповідач.

Враховуючи імперативний характер норм Закону, списання заборгованості зазначених категорій є не правом, а є обов'язком суб'єктів, визначених у статті 1 Закону.

Згідно з п. 4 Порядку обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується: учасниками процедури списання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом або виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, перед ДК "Газ України" - у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників; компанією "Газ України" - у сумах, що обліковуються в її бухгалтерському обліку, включаючи заборгованість ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію.

У пункті 5 Порядку передбачено, що учасники процедури списання, крім тих, що зазначені у п. 4 цього Порядку, списують заборгованість за природний газ в узгоджених сумах, що обліковуються в їх бухгалтерському обліку та підтверджуються актом звіряння заборгованості. Відповідно до абз. 1 п. 6 Порядку, для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів.

На підтвердження утворення позивачем комісії з питань списання заборгованості до справи залучено копію наказу від 09.09.2011 за № 334, яким також затверджено положення про порядок роботи зі списання заборгованості, і цим порядком визначено затвердження комісією з питань списання заборгованості протоколу в односторонньому порядку, без погодження та участі будь-якого іншого учасника процедури списання.

Отже визначений Законом механізм списання заборгованості з фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), означає, що відповідач був зобов'язаний в односторонньому порядку списати вказану заборгованість, чого ним зроблено не було, а складання між сторонами згідно Порядку відповідного акту є лише підтвердженням факту такого списання, а не його обов'язковою умовою.

Таким чином, спірна заборгованість з фінансових санкцій є такою, що підлягає списанню з позивача на підставі Закону з огляду на те, що відповідає критерію заборгованості, зазначеному у п. 2.2 Закону, а саме: заборгованість з фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року.

Відсутність (не складення сторонами) протоколу, передбаченого Порядком списання заборгованості, не є підставою цю заборгованість не списувати, оскільки обов'язку її списання встановлено Законом, тобто відсутність протоколу про списання спірних фінансових санкцій не впливає на обов'язок відповідача списати цю заборгованість.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, вимога позивача, викладена в позовній заяві свідчить, що позивач мав намір як під час дії Закону, так і після закінчення строку його дії, стягнути на свою користь інфляційні та 3% річних.

Отже, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування штрафних та фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30.06.2012 р., відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що утримавшись від нарахування фінансових санкцій до та під час дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності цим Законом, оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як суб'єкта паливно-енергетичного комплексу.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі всупереч твердженням відповідача дізнався про порушення його прав не тоді, коли не було складено передбачені Порядком акти, відсутність яких, як встановлено вище судом, відповідача від обов'язку списання не звільнила, а тоді, коли відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості, у тому числі, спірних фінансових санкцій (справа Господарського суду міста Києва № 910/6253/13, 2013 року), тому строку позовної давності для звернення позивача до суду з даним позовом не сплив.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі № 910/16533/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі № 910/16533/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/16533/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді В.В. Андрієнко

Л.В. Кропивна