РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №910/32721/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент"

до 1. Державної казначейської служби України

2. Запорізької митниці Державної фіскальної служби України

про стягнення 19 207,37 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача 1: не з'явився;

Від відповідача 2: Мартиневич А.Б. - представник, довіреність від 14.01.2016р. №92/8/08-70;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про стягнення коштів у розмірі 19 207,37 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок неправомірних дій Запорізької митниці позивач був змушений сплатити мито за ставкою, що відповідає визначеному Запорізькою митницею коду товару №340290100, у розмірі 16006,14 грн. (ставка мита 6,5%) та ПДВ в сумі 3201,23 грн., обов'язок з відшкодування яких покладено на державу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.12.2015 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/32721/15 та призначено до розгляду на 02.02.2016.

Ухвалами суду від 02.02.16 р., 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. розгляд справи відкладався на 25.02.16 р., 31.03.16 р., 21.04.16 р. та 12.05.16 р. відповідно.

Ухвалою суду від 31.03.16 р. за власною ініціативою до участі у справі залучено іншого відповідача - Запорізьку митницю Державної фіскальної служби України, з огляду на те, що, за твердженнями позивача, саме неправомірними діями Запорізької митниці ДФС позивачу було завдано майнової шкоди у формі додаткових витрат на сплату митних платежів у надмірному розмірі.

У судові засідання 02.02.16, 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач та відповідачі 1,2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: №№ 680, 698. 2402, 410, 936, 952, 944.

У судове засідання 12.05.2016 з'явився уповноважений представник відповідача 2.

Уповноважені представники позивача та відповідача 1 в зазначене судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду даної справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 1444 та №460.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.02.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 22.01.2016 про долучення документів до матеріалів справи, серед яких наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача; копія протоколу Державної митної служби України про порушення митних правил від 27.08.2015р. №0252/11205/15; копія листа Міністерства доходів і зборів України від 26.07.20113р. №7676/6/99-99-124-08-02-15; копія постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.071.2015р. №П/808/276/14; копії банківських виписок з призначенням платежу «передоплата за митне оформлення»; копія претензійного листа ТОВ «Технохімреагент» на адресу Запорізької митниці ДФС №1314/28-15 від 27.11.2015р.; копія листа Запорізької митниці ДФС від 22.12.2015р. №1508/11/08-70-25. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 31.03.16 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 22.03.2016, серед яких наявна копія рішення Запорізької митниці про визначення коду товару від 23.01.2013р. №КТ--0003-2013; копія листа Запорізької митниці Міндоходів №07.11-02-110-24/1856; копія листа Запорізької митниці Міндоходів №892/11/08-70-25-04 від 26.08.2015р. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.04.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву №740/92/08-70-10 від 19.04.2016 р., в якому відповідач 2 заперечує проти позовних вимог та просить суд у позові відмовити повністю, стверджуючи, що відповідач 2 при здійсненні митного контролю та митного оформлення шляхом винесення рішення про визначення коду товару №КТ-130-2013 не завдав збитків позивачу, оскільки за митною декларацією №112050000/2014/000629 рішення про визначення коду товарів митницею не приймалося. Більше того, з посиланням на ст. 12 Господарського процесуального кодексу України відповідач 2 вважає, що дані правовідносини не підвідомчі господарським судам. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 12.05.16 р. відповідачем 2 подане клопотання б/н б/д про припинення провадження у справі на підставі п. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в обґрунтування якого Запорізька митниця ДФС зазначає, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа за №910/31590/15 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, що у справі № 910/32721/15, у якій 04.04.2016 року прийнято рішення. Так, за твердженням відповідача 2, у справі №910/31590/15 предметом позову була митна декларація №112050000/2014/000629 разом з рішенням про коригування митної вартості товарів №112050000/2014/000016/2 від 17.01.20114р. По даній митній декларації позивач за протиправні дії митного органу вимагав стягнути шкоду у розмірі 5 272,93 грн.

Розглянувши вказане клопотання про припинення провадження у справі суд зазначає, що предметом спору у справі № 910/31590/15 є стягнення шкоди у розмірі 5 272,93 грн., спричиненої позивачу протиправними діями митного органу в частині неправомірного коригування митної вартості товарів за ВМД №112050000/20113/1017476. В той же час, як вбачається зі змісту даної позовної заяви, у спорі, що є предметом у даній справі № 910/32721/15, незаконність дій митниці полягає у неправомірному визначенні коду товару, що імпортований позивачем за ВМД МД-2 №112050000/2014/000629 від 17.01.2014 року. Таким чином, зважаючи на те, що сторони у справах № 910/31590/15 та 910/32721/15 та предмет спору аналогічний, проте підстави позовних вимог, як зазначалось, є різними, в зв'язку з чим виходячи з наявного у справі предмету спору та предмету доказування, за висновками суду клопотання відповідача 2 задоволенню не підлягає.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача 1 на час проведення судового засідання 12.05.16 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.15 р., 02.02.16 р., 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р., відповідачем 1 суду не надано.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 12.05.16 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Пленуму № 18 пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників позивача та відповідача 1 в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем 1 не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, приймаючи до уваги наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача 1 на час розгляду справи та той факт, що представник відповідача 2 проти розгляду справи за відсутності представників позивача та відповідача 1 не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача 1, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

У зв'язку із неявкою представників сторін у судові засідання 02.02.16, 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. розгляд даної справи проведено без допомоги звукозаписувального засобу в порядку ст. 81-1 ГПК України. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 12.05.16 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника відповідача 2 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача 2 не заявлено.

Уповноважений представник відповідача 2 у судовому засіданні 12.05.16 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяві, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача 2, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом, 08 січня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (позивач у справі) до митного оформлення за вантажною митною декларацією (далі - ВМД) № 112050000/2013/000174 заявлений товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом згідно УКТЗЕД 0 (графа 33 ВМД) ставка мита 0%.

У свою чергу, Запорізькою митницею ДФС було винесено Рішення про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., яким товар класифікований наступним чином:

-товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № за кодом ставка мита 0%;

-товар DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом ставка мита 2%.

02.07.2013 позивач звернувся до Міністерства доходів і зборів України зі скаргою на рішення про визначення коду товару № КТ-103-2013 від 23.01.2013 за результатами розгляду якої Департаментом митної справи Міндоходів України рішенням №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 встановлено, що оскаржуване рішення № КТ-103-2013 від 23.01.2013 р. підлягає відкликанню та перегляду.

Так, в подальшому 06 серпня 2013 року Запорізькою митницею ДФС (відповідачем 2 у справі) на виконання рішення Департаменту митної справи Міндоходів України №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-130-2013, копія якого міститься в матеріалах справи, яким імпортований позивачем товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 віднесено до коду УКТЗЕД .

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач, не погодившись із прийнятим рішенням від 06.08.13 р., звернувся до адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, за результатами розгляду якого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, яка набрала законної сили, скасовано постанову суду першої інстанції від 14.04.14 р. про відмову в задоволенні позову та позов ТОВ «Технохімреагент» задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Зокрема, зазначеною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14 встановлена необґрунтованість та протиправність рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, яке вказаною постановою скасоване. Зокрема, встановлено, що визначаючи правильність класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД, Митниця повинна була дотримуватися Основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп, при цьому суб'єктом владних повноважень не доведено ту обставину, що товари, заявлені декларантом до митного контролю, слід відносити саме до товарної позиції 34029010.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленою постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду обставини необґрунтованості та протиправності рішення про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013. При цьому вказаний факт відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

В подальшому, як встановлено судом за матеріалами справи, з метою митного оформлення імпортованого товару DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія № за інвойсом CW20131112 позивачем 16.01.14 р. було подано ВМД № 112050000/2014/00492, за кодом УКТЗЕД , ставка мита 6,5%.

При цьому як вбачається з наявної в матеріалах справи картки № 1125000/2014/00052 відмови в прийняття даної митної декларації, у митному оформленні товарів було відмовлено з причини наявності рішення про визначення митної вартості товарів від 17.01.14р. № 112050000/2013/000016/2, яким прийнято рішення про коригування митної вартості товару та запропоновано скоригувати митну вартість товару відповідно до вказаного рішення, перераховану за офіційним курсом НБУ на день оформлення ВМД.

З урахуванням вказаної відмови, з метою митного оформлення імпортованого товару позивач 17.01.2014 р. подав до відповідача 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію МД, якій було присвоєно № 112050000/2014/000629, у якій позивачем визначено код імпортованого товару DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія № за інвойсом CW20131112 згідно УКТЗЕД - (п.33). Товар було випущено у вільний обіг, при цьому позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, а позивачем сплачено ввізне мито в сумі 16006,14 грн. та податок на додану вартість в сумі 52450,90 грн., що сторонами не заперечується.

При цьому, суд звертає увагу, що по вказаній митній декларації №112050000/2014/000629 рішення про визначення коду товару не приймалося, а позивач самостійно заявив до митного оформлення у графі 33 товар за кодом .

За твердженням позивача, подаючи до митного органу декларацію №112050000/2014/000629, у якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - 0, він керувався рішенням про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, про що зазначено в графі 44 вказаної ВМД, і що, на думку позивача, спричинило надмірну сплату ним митних та податкових платежів.

Відтак, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 про визначення коду товару 06.08.2013 р. № КТ-130-2013, скасованим постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, внаслідок чого, позивачем з урахуванням вказаного рішення було сплачено суму митних платежів у надмірному розмірі, а саме ввізного мита в сумі 16006,14 грн. та податку на додану вартість в сумі 3201,23 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 19207,37 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями відповідача 2.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 шляхом прийняття рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, скасованого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, прийняття якого зумовило сплату позивачем надмірно митних платежів та податку на додану вартість.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч.1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Частиною 2 ст. 318 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках. Митна декларація та інші документи, подання яких органам доходів і зборів передбачено цим Кодексом, оформлені на паперовому носії та у вигляді електронних документів, мають однакову юридичну силу.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТЗЕД.

Для цілей класифікації товарів митні органи використовують Українську класифікацію товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), що є товарною номенклатурою Митного тарифу України, затвердженого Законом України «Про митний тариф України» та складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів.

В УКТЗЕД товари систематизовано за розділами, групами, товарними позиціями, товарними підпозиціями, найменування і цифрові коди яких уніфіковано з Гармонізованою системою опису та кодування товарів.

Відповідно до п.14 Порядку щодо роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012р. № 650, при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, класифікація товарів за запитами ПМО або митного поста здійснюється посадовими особами ВМП на основі документів та відомостей, які передаються до ВМП разом із запитом.

При цьому при визначенні правильності класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД митниця повинна дотримуватись основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назви товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп.

Згідно розділу ІІІ вказаного наказу декларант або уповноважена ним особа класифікує товари згідно з УКТЗЕД при їх декларуванні відповідно до статті 69 Кодексу.

Відтак, рішення Запорізької митниці Міндоходів №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. приймалося на підставі поданих для розгляду документів, у переліку яких значилася митна декларація №112050000/2013/000174 від 08.01.2013р., інвойс CW20121109 і ін., що ідентифікують певну поставку товару, а саме BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія №.

Таким чином, відповідач 2 при прийнятті рішення №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. керувався відомостями, заявленими у запиті щодо поставки товару за митною декларацією №112050000/2013/000174 від 08.01.2013 р. та інвойсом CW201211109, партія товару .

На вимогу посадової особи органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов'язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них. (ч.3 ст. 69 Митного кодексу України).

При цьому за приписами ч.4 ст. 69 Митного кодексу України у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів орган доходів і зборів має право самостійно класифікувати такі товари.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.01.2014 р. Товариство звернулося до Запорізької митниці Державної фіскальної служби України за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг; загальна вартість партії товару - 27660 USD, та подало вантажну митну декларацію №112050000/2014/000629 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт, у якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - 0 (п.33 ВМД). з посиланням в гр. 44 ВМД на рішення про визначення коду товару 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до класифікації документів згідно наказу Міністерства фінансів України № 101 від 20.09.12 р. «Про затвердження відомчих класифікаторів інформації з питань державної митної справи, які використовуються у процесі оформлення митних декларацій», у разі оформлення митницею ВМД № 112050000/2014/000629 за рішенням про визначення коду товарів від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 в графі 47 ВМД такі рішення про визначення коду товарів позначаються кодом 1503 «Рiшення про визначення коду товару згiдно з УКТЗЕД», в той час як вказане рішення було зазначене в ВМД за кодом 9000 «Інші некласифіковані документи», що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про наявність акту відповідача 2, яким порушено права товариства в цій частині та спричинено шкоду.

Судом не приймаються до уваги як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи твердження позивача в обґрунтування позовних вимог, що за умови неприйняття відповідачем 2 неправомірного рішення 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, яке скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, ТОВ «Технохімреагент» імпортований товар було б віднесено до іншого коду УКТЗЕД, ставка податку склала б нуль відсотків. Натомість, прийняття неправомірного рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару мало, на думку позивача, наслідком застосування його для митного оформлення товару за митною декларацією №112050000/2014/000629, що зумовило сплату мита у розмірі 16006,14 грн. та податку на додану вартість у розмірі 3201,23 грн.

При цьому суд за результатами дослідження матеріалів справи зазначає, що за митною декларацією №112050000/2014/000629 рішення про визначення коду товару Запорізькою митницею ДФС взагалі не приймалося, а отже відсутній акт, яким позивачу завдано шкоди. У свою чергу, рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, яке скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 р. у справі №П/808/276/14, не може бути прийнято судом в якості доказів порушення відповідачем 2 прав позивача у зв`язку з оформленням митної декларації №112050000/2014/000629, оскільки стосувалося іншої поставки товару: за іншими інвойсами, партіями товару та митними деклараціями, що підтверджується графою 44 декларацій.

За таких обставин, зважаючи на самостійне визначення позивачем коду товару в графі 33 як 340290100 в ВМД № 112050000/2014/000629, яку також було заповнено та подано митному органу самостійно, суд приходить до висновку про те, що встановлена в судовому порядку неправомірність рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару у справі №П/808/276/14а, не стосувалася випадку подання позивачем митної декларації №112050000/2014/000629.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відтак, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення неправомірних дій відповідачем 2 під час оформлення митної декларації №112050000/2014/000629 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою митного органу та наявністю шкоди позивача, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" має бути відмовлено.

В свою чергу суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При цьому, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України, яка визначена позивачем відповідачем у даному спорі, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, до складу яких входить Запорізька митниця ДФС, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Вказана правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справі № 18/177 від 22.02.2012, у справі № 5011-61/2508-2012 від 11.02.2013.

За таких обставин суд зазначає про правомірність визначення позивачем відповідачем у даному спорі Державної казначейської служби України, через яку в разі наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Щодо заперечень відповідача 2 проти позовних вимог з підстав неможливості розгляду даного спору господарським судом суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року № 10 (далі - Постанова № 10) з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови № 10 у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. постанови № 10).

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З цього приводу суд зазначає, що позивачем, з огляду на предмет і підстави позову, заявлено до стягнення відшкодування шкоди, завданої, за його твердженням, неправомірними діями відповідача 2 як державного органу, що зумовили сплату позивачем додаткових коштів - надмірно сплачених митних платежів та податку на додану вартість. Відтак, предметом позову у даній справі є стягнення шкоди, в той час як саме рішення Запорізької митниці ДФС від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару в даному судовому процесі не оскаржується (таке рішення, власне, було оскаржено позивачем до Запорізького окружного адміністративного суду у справі № П/808/276/14-а).

За таких обставин, оскільки спір у даній справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень, і такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір та за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснив розгляд даного спору у порядку господарсько-процесуального законодавства.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідача 2 - Запорізької митниці ДФС, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється, отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 04 липня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон