ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа № 914/335/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.Борщ

за участю представників сторін:

від позивача не зявився.

від відповідача 1 (скаржника) не зявився.

від відповідача 2 не зявився.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Брокбізнес № 663-05 від 04.05.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 11.04.2016 року (головуючий суддя М.Синчук)

у справі № 914/335/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна, м. Київ

до відповідача 1: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Брокбізнес, м. Київ,

до відповідача 2: Львівського комунального підприємства Львівелектротранс, м.Львів,

про: стягнення 8 928,17 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 11.04.2016 року у справі № 914/335/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Брокбізнес на користь Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна - 4428,17 грн та 683,47 грн. судового збору. Стягнуто зі Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" на користь Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна 4 500,00 грн. франшизи та 694,54 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Оскільки сума заподіяної шкоди не відшкодовувалась відповідачем-1 безпосередньо на рахунок потерпілої особи, то у відповідача-1 не було правових підстав віднімати від розміру завданої шкоди суму ПДВ. Винуватець ДТП - ОСОБА_2 під час її скоєння перебував у трудових відносинах з відповідачем-2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у відповідача-1. Договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № 007-5919 ДЦВ/356 від 18.07.2014 року була передбачена франшиза у розмірі 4500,00 грн, яка згідно чинного законодавства не відшкодовується страховиком відповідача-2. Отже, обов'язок відшкодування залишку завданої шкоди (франшизи) у розмірі 4500,00 грн. покладається на відповідача-2

В апеляційній скарзі відповідач-1 просить дане рішення скасувати, та прийняти нове, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи містяться два документи про оцінку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу та не надав їм оцінку. Страхова компанія «Брокбізнес» не зобовязана відшкодовувати позивачу витрати, які останній необґрунтовано на власний розсуд здійснив на користь третьої особи, та не зобовязана відшкодовувати суми ПДВ, оскільки позивач не поніс витрат по сплаті таких сум ПДВ. Вважає, що Страхова компанія «Брокбізнес» виконала свої зобовязання перед позивачем в повному обсязі, а тому відсутні підстави для додаткового стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, вважає, що судом першої інстанції було вірно надано оцінку вищенаведеним спірним правовідносинам та правильно застосовано норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не забезпечили явки своїх уповноважених представників, хоча належним чином були повідомлені про місце та час розгляду справи.

Апеляційний суд, враховуючи те, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком, явка представників сторін не визнавалася обовязковою, вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.05.2016 року по вул. Підвальна, 13 у м. Львові сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю транспортних засобів: трамвай "Татра" бортовий № 1014, який належить Львівському комунальному підприємству "Львівелектротранс (надалі - відповідач-2) під керуванням ОСОБА_2 та автобуса "ЧАЗ" р.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3М, що підтверджується довідкою ДА1 від 24.06.2015 року.

Транспортний засіб "ЧАЗ" р.н. НОМЕР_1 був застрахований від ризику пошкодження в ДТП у ПрАТ "АСК "Інго Україна" (надалі - позивач) на підставі договору добровільного страхування № 640596510 від 23.09.2014 року, з терміном дії від 23.09.2014 року до 22.09.2015 року та франшизою 2 047,73 грн.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 13.08.2015 року водій трамваю "Татра" бортовий № 1014 - ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Як встановлено в постанові суду, під час скоєння ДТП ОСОБА_4Є перебував у трудових відносинах з відповідачем-2, що підтверджується наказом ЛКП "Львівелектротранс" № 504-п від 23.10.2014 року та шляховим листом трамваю від 18.05.2015 року.

Відтак, відповідач -2 є особою, відповідальною за відшкодування шкоди, завданої своїм працівником під час виконання трудових обов'язків в силу ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України.

Цивільно-правова відповідальність відповідача-2 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ "СК "Брокбізнес" (надалі - відповідач-1) на підставі договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № 007-5919 ДЦВ/356 від 18.07.2014 року, з терміном дії від 29.07.2014 року до 28.07.2015 року, лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну третіх осіб внаслідок ДТП у розмірі 50 000,00 грн та безумовною франшизою у розмірі 3 % від страхової суми, що складає 4 500,00 грн

Внаслідок вказаної ДТП страхувальнику позивача було завдано значної матеріальної шкоди. Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №5007 від 15.07.2015 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2 з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу склала 48 190,30 грн

ПрАТ АСК ІНГО Україна відшкодувала власнику пошкодженого транспортного засобу завдану шкоду у розмірі 22 367,92 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3570 від 18.09.2015 року. Як вбачається зі страхового акту № 132844 від 17.09.2015 року зазначена сума була визначена за мінусом різниці у вартості запасних частин до застрахованого транспортного засобу, а також франшизи передбаченої договором добровільного страхування № 640596510 від 23.09.2014 року (48 190,65 грн 23 775,00 грн 2 047,73 грн = 22 367,92 грн).

Як встановлено, 02.02.2016 року відповідачем-1 було відшкодовано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 13 439.75 грн, що є частковою компенсацією (відшкодуванням) суми страхової виплати.

Таким чином, предметом позову є зворотня вимога позивача до особи, винної у заподіянні матеріальної шкоди, якою в даному випадку є відповідач-2, в розмірі фактично сплачених грошових коштів 22 367,92 грн.

Позивач в суді першої інстанції подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача 1 4428,17 грн, з відповідача 2 4500,00 грн.

Розрахунок позовних вимог до відповідача-1 за обґрунтуванням позивача:

22 367,92 грн. 13 439,75 грн. 4 500,00 грн. = 4 428,17 грн., де

22 367,92 грн. - сума страхової виплати, яка була відшкодована позивачем своєму страхувальнику 18.09.2015 року на підставі договору добровільного страхування № 640596510 від 23.09.2014 року;

13 439,75 грн - сума страхової виплати, яка була компенсована відповідачем-1 на рахунок позивача;

4500.00 грн - розмір безумовної франшизи, передбачений договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № 007-5919 ДЦВ/356, укладеним між відповідачами 18.07.2014 року, який не підлягає до стягнення з відповідача-1 на підставі ст.9 Закону України "Про страхування".

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України Про страхування, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо термін виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, з урахуванням дати отримання претензії від позивача - 17.12.2015 року, відповідач-1 зобов'язаний був її розглянути та виконати (сплатити) у термін до 24.12.2015 року. Відповідно з 25.12.2015 року у правовідносинах позивача та відповідача-1 має місце прострочення виконання грошового зобов'язання, а відтак виник спір, який є підставою для звернення до господарського суду за захистом порушеного права.

В абзаці 2 ст.36.2. Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Оскільки сума заподіяної шкоди не виплачувалась (не відшкодовувалась) відповідачем-1 безпосередньо на рахунок потерпілої особи (оскільки така була застрахована у позивача), то у відповідача-1 не було правових підстав застосувати до розрахунку абз.2 ст.36.2. Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак і віднімати від розміру завданої шкоди суму ПДВ. Тобто, відповідач-1 застосував до спірних правовідносин з позивачем ст.36.2. Закону, яка підлягає до застосування виключно у його відносинах з безпосереднім потерпілим (відшкодування на загальних підставах, передбачених Законом).

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, - при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття регрес та суброгація. У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України Про страхування встановлено особливий правовий режим.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до позивача в межах його фактичних затрат перейшли права потерпілого відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, а тому, оскільки правовідносини між потерпілим та страховиком регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", заміна кредитора в зобов'язанні не змінює їх суті та норми, якою вони регулюються, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимоги до відповідача-1 про відшкодування суми страхового відшкодування в порядку суброгації.

Нормативною підставою позову є не вимога про відшкодування завданої шкоди, а вимога про компенсацію суми страхової виплати за договором добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) на підставі зворотної вимоги в порядку суброгації.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача -1 заборгованості в розмірі 4 428,17 грн (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) є обґрунтованими та підставними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 18 ст. 9 Закону України Про страхування, франшиза частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

З матеріалів справи вбачається, що винуватець ДТП - ОСОБА_2 під час її скоєння перебував у трудових відносинах з відповідачем-2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у відповідача-1. Договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № 007-5919 ДЦВ/356 від 18.07.2014 року була передбачена франшиза у розмірі 4500,00 грн, яка згідно чинного законодавства не відшкодовується страховиком відповідача-2.

Отже, обов'язок відшкодування залишку завданої шкоди (франшизи) у розмірі 4500,00 грн. покладається на відповідача-2 на підставі ст.ст. 9, 27 Закону України Про страхування та ст.ст. 993, 1172, 1187, 1194 Цивільного кодексу України.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та підставність вимог позивача про стягнення з відповідача -2 заборгованості - франшизи в розмірі 4 500,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та базуються на письмових поясненнях відповідача -1 в суді першої інстанції, та, як вбачається зі зі змісту оскаржуваного рішення, враховувались судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 11.04.2016 року у справі № 914/335/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Брокбізнес № 663-05 від 04.05.2016 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 01.07.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.