РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016Справа №910/6939/16

За позовом Національного комплексу "Експоцентр України"

до Публічного акціонерного товариства "Київметробуд"

про стягнення 203 295, 85 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Кошкіна І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний комплекс «Експоцентр України» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення заборгованості за договором № 24-4 від 26.05.2011 р. у розмірі 108 971, 87 грн., а також 7 185, 60 грн. - 3 % річних та 87 138, 38 грн. - інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань щодо оплати наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/6939/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.05.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 23.05.2016 р. відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.06.2016 р.

У даному судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та зазначив, що договір № 24-4 від 26.05.2011 р. припинився у 2012 році.

Представник позивача на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 22.06.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2011 р. між Національним комплексом "Експоцентр України" та Публічним акціонерним товариством "Київметробуд" укладено договір про надання комунальних послуг субабоненту, за умовами якого позивач зобов'язався відпускати відповідачу електроенергію в межах дозволеної до використання потужності, забезпечувати технічне обслуговування електричних мереж до межі розмежування балансової належності.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору платежі проводяться за показниками електролічильника та тарифом Київенерго: до 15-го числа після розрахункового місяця відповідач отримує у позивача рахунок-фактуру та сплачує його протягом 5-ти банківських днів з дня його отримання.

Договір, відповідно до п. 7.1., вступає в дію з моменту підписання та діє до 31.12.2012 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що у період жовтень 2013 року - лютий 2014 Публічному акціонерному товариству «Київметробуд» надані послуги за договором № 24-4 від 26.05.2011 р. на загальну суму 108 971, 87 грн., що підтверджується відповідними актами наданих послуг, в той час як відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 108 971, 87 грн., яку Національний комплекс "Експоцентр України" просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суд враховує, що факт постачання електроенергії у період жовтень 2013 року - лютий 2014 року підтверджується наявними у справі актами надання послуг, які підписані сторонами.

В той же час, вимоги Національного комплексу "Експоцентр України" у даній справі обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № 24-4 від 26.05.2011 р.

За правилами ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За визначенням ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Договором № 24-4 від 26.05.2011 р. встановлено, що він діє до 31.12.2012 р.

Водночас, умовами договору № 24-4 від 26.05.2011 р. не передбачено його автоматичну пролонгацію та матеріали справи не містять доказів продовження терміну дії вказаного договору (укладення додаткової угоди тощо).

За таких обставин, відносини сторін щодо постачання електроенергії у період жовтень 2013 року - лютий 2014 року умовами договору № 24-4 від 26.05.2011 р. не регулюються.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить із наведених позивачем обґрунтувань своїх вимог та перевіряє наявність або відсутність обставин, на які посилається позивач у справі та, при цьому, не наділений компетенцією самостійно визначити підстави позову.

Клопотань про зміну підстав позову в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, враховуючи, що матеріально-правовою підставою позову Національного комплексу "Експоцентр України" у даному випадку визначено саме договір № 24-4 від 26.05.2011 р., враховуючи, що термін дії вказаного договору закінчився 31.12.2012 р., суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за послуги, надані у вказаний період з посиланням на невиконання договору № 24-4 від 26.05.2011 р.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення 7 185, 60 грн. - 3 % річних та 87 138, 38 грн. - інфляційних втрат, суд відзначає, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, підставою для застосування норм ст. 625 Цивільного кодексу України є неналежне виконання грошового зобов'язання, в той час як у даному випадку суд дійшов висновку про відсутність у Публічного акціонерного товариства "Київметробуд" зобов'язання щодо оплати послуг за договором № 24-4 від 26.05.2011 р. з період жовтень 2013 року - лютий 2014 року, а відтак - вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат суд визнає необґрунтованими.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві, позивачем суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.06.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.