КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа№ 910/6777/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Хрипуна О.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г (суддя: Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації"

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 163 416, 98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задоволено частково, а сааме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 131 631 (сто тридцять одну тисячу шістсот тридцять одну) грн. 00 коп. - боргу (суми попередньої оплати), 14 742 (чотирнадцять тисяч сімсот сорок дві) грн. 67 коп. - пені, 2 927 (дві тисячі дев'ятсот двадцять сім) грн. 48 коп. - судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що позивач взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору, виконав належним чином та перерахував відповідачу 131 631,00 грн. в якості попередньої оплати, а відповідач в обумовлений Договором строк не виконав роботи, в зв'язку з чим завдав позивачу збитків у вигляді сплаченої суму попередньої оплати в розмірі 131 631,00 грн. за роботу яка не виконана. Суд першої інстанції констатував, що позивач спросить стягнути з відповідача суму попередньої оплати, яку позивач сплатив відповідачу за умовами Договору. Крім того, за невиконання відповідачем обумовленого обсягу робіт за Договором у визначений строк, судом першої інстанції присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 14 742,67 грн. пені.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить наведене рішення - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не було враховано вказівки Вищого господарського суду України у постанові від 21.10.2015, якою справу направлено на новий розгляд, і які в силу ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для судів при новому розгляді справи. Крім того, апелянт вказує на те, що приписами ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України передбачено право замовника на відмову від прийняття робі, проте, за умови оплати виконаної частини роботи, а виконавцем було виконано частину робіт (етапи 1, 2 та 3), що судом першої інстанції не було враховано. А умовами Договору не передбачено складання проміжних актів (за кожним з етапів). Крім того, оскільки позивач не сплачував вартість робіт згідно затвердженого у Додатку № 1 до Договору графіку оплат, виконавець (відповідач) призупинив виконання наступних етапів робіт (етапи 6-7) до проведення замовником належної оплати. Крім того, апелянт наголошував на відсутності обумовлених законом підстав щодо нарахування та стягнення пені.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г прийнято до провадження, поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення, порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 15.06.2016.

10.06.2016 позивачем через канцелярію Київського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права та відсутності обумовлених процесуальним законом підстав для його скасування. Крім того, позивач у поданому відзиві просив суд апеляційної інстанції здійснювати розгляд за відсутності позивача.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначав про те, що відповідачем не було виконано у встановлений п. 4 додаткової угоди № 1 від 04.12.2013 до додатку № 1 від 30.05.2012 до Договору строк свої зобов'язання та не передав результати робіт зі створення веб-сайту, у зв'язку з чим позивач має право повернення суми здійсненої попередньої оплати в розмірі 131 631,00 грн.

В судовому засіданні 15.06.2016 представник апелянта (відповідача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Позивач в судове засідання 15.06.2016 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином (поштове повідомлення про вручення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження 091).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника позивача, оскільки йогонеявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, а позивачем також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому викладена позиція позивача щодо суті спору.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 30.05.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" (далі по тексту - замовник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі по тексту - виконавець, відповідач) укладено Договір №250412 про виконання робіт по створенню веб-сайту (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) замовник доручає, а виконавець зобов'язується у відповідності до умов даного Договору та додатків до нього виконати роботи зі створення веб-сайту. Під веб-сайтом сторони розуміють сукупність веб-сторінок, що пов'язані між собою єдиною темою, єдиним оформленням та взаємними гіпертекстовими посиланнями.

Згідно з п. 1.2. Договору конкретний перелік, вартість, строки виконання робіт за даним Договором та умови оплати визначаються окремими Додатками до Договору, які після підписання уповноваженими представниками сторін стають невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 5.4. Договору сторони передбачили, що протягом 5 робочих днів після отримання від виконавця актів здавання-приймання виконаних робіт, замовник зобов'язується підписати акти та один примірник передати виконавцю, або в той же строк направити виконавцю мотивовану відмову від прийняття робіт.

Відповідно до пункту 1 Додатку № 1 до Договору сторони узгодили наступний перелік та вартість робіт зі створення веб-сайту замовника:

Етап-Найменування етапів робіт-Строк виконання, робочих днів-Вартість грн., без ПДВ

1-Проектування веб-сайту; Строк виконання, робочих днів -8; Вартість грн., без ПДВ - 12 000,00;

2-Розробка технічного завдання (ТЗ); Строк виконання, робочих днів -10; Вартість грн., без ПДВ - 5 760,00;

3-Створення дизайну веб-сайту (не більше 3-х доробок згідно зауважень замовника)- Строк виконання, робочих днів - 20; Вартість грн., без ПДВ - 30 500,00;

4-Програмування веб-сайту; Строк виконання, робочих днів - 55; Вартість грн., без ПДВ -113 500,00;

5-HTML-кодування веб-сайту; Строк виконання, робочих днів -40; Вартість грн., без ПДВ - 32 200,00;

6-Внесення початкового контенту на веб-сайт; Строк виконання, робочих днів -12; Вартість грн., без ПДВ - 4 800,00;

7-Тестування веб-сайту; Строк виконання, робочих днів - 8; Вартість грн., без ПДВ - 10 000,00;

Всього-208 760,00 грн.

Відповідно до пункту 2 Додатку № 1 до Договору замовник здійснює оплату робіт виконавця в безготівковому порядку на поточний банківський рахунок виконавця на підставі виставлених ним рахунків-фактур в наступному порядку:

2.1. 30% від вартості робіт, вказаних у цьому додатку, що складає 62 628,00 грн. - замовник оплачує протягом 5 п'яти банківських днів з дати підписання цього додатку;

2.2. 30 % від вартості робіт, вказаних у цьому додатку, що складає 62 628,00 грн. - замовник оплачує протягом 5 п'яти банківських днів з дати затвердження дизайну веб-сайту;

2.3. 30 % від вартості робіт, вказаних у цьому додатку, що складає 62 628,00 грн. - замовник оплачує протягом 5 п'яти банківських днів з дати публікації веб-сайту на внутрішньому сервері виконавця, за умови надання замовнику доступу до такої публікації та можливості протестувати роботу;

2.4. 10 % від вартості робіт, вказаних у цьому Додатку, що складає 20 876,00 - замовник оплачує протягом 5 п'яти банківських днів з дати публікації веб-сайту в мережі інтернет.

На виконання умов Договору відповідачем виставлено позивачу наступні рахунки-фактури: №МГ-0000005 від 30.05.2012 року на суму 62 628,00 грн.; №МГ-0000016 від 19.09.2012 року на суму 62 628,00 грн.; № МГ-10 від 28.05.2013 року на суму 6 375,00 грн.

Позивачем здійснено оплату виставлених відповідачем рахунків-фактур, що підтверджується платіжними дорученнями: №51221 від 11.06.2012 року на суму 62 628,00 грн.; №65731 від 12.10.2012 року на суму 62 628,00 грн., №78736 від 07.06.2013 року на суму 6 375,00 грн.

01.12.2013 року між сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2013 року склала 138 426,00 грн.

04.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Додатку №1 до Договору.

Відповідно до пункту 4 Додаткової угоди №1 до Додатку №1 до Договору кінцевий термін завершення усіх етапів робіт з урахуванням строків затвердження не пізніше 01.03.2014 року.

В подальшому відповідачем надіслано на адресу позивача лист № 1 від 28.02.2014 року, в якому відповідач повідомляє, що закінчити веб-сайт у визначений Додатковою угодою № 1 до Додатку №1 до Договору термін не вбачається можливим, у зв'язку з форс-мажорними, незалежними від виконавця обставинами, а саме ситуацією, що склалася в країні. Зобов'язався завершити роботи по створенню веб-сайту у максимально стислі строки.

Відповідачем надіслано на адресу позивача лист №2 від 28.02.2014 року. У даному листі відповідач зазначив, що строки виконання робіт, обумовлені Додатковою угодою №1 до Додатку №1 до Договору ним не дотримані, останній готовий до виплати штрафних санкцій за несвоєчасне виконання і здачу робіт. Зобов'язався завершити роботи по створенню веб-сайту у максимально стислі строки.

Листом від 19.03.2014 року позивач погодив продовження строку виконання робіт до 30.04.2014 року.

Відповідач зазначає, що 06.05.2014 року направив позивачу лист № 3 про закінчення виконання робіт та розміщення готового сайту на своєму внутрішньому сервері. Оскільки протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання виконання відповідача позивач не надав інформації щодо зауважень, а також не надав технічної можливості для розміщення сайту на його платформі, у позивача відсутні підстави посилатися на прострочення боржника.

Згідно з пунктом 3 Додаткової угоди № 1 до Додатку № 1 до Договору строк затвердження замовником результатів робіт не може перевищувати 2 (двох) робочих днів на кожен з етапів робіт. У випадку неотримання виконавцем у цей строк відповіді від замовника (зауваження, відхилення, повернення робіт на доробку, тощо) роботи по цьому етапу вважаються прийнятими замовником в повному обсязі.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції встановив, що акти виконаних робіт у строк до 30.04.2014 року сторонами не підписані. Належні та допустимі докази в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України їх передання (надсилання) виконавцем замовнику, як це передбачено у п. 5.4. договору, в матеріалах справи були відсутні як на момент вирішення справи місцевим господарським судом, так і на стадії апеляційного провадження у справі.

Спір у даній справі виник у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо передачі результатів роботи виконаної належним чином і в погоджений строк, у зв'язку з чим позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми перерахованої попередньої оплати за договором в розмірі 131 631,00 грн.

При цьому, Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, висловив вказівки, які в силу ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для судів при новому розгляді справи,і які полягають у наступному: суди на порушення вимог ст.ст. 43, 47, 43 ГПК України всебічно не встановили дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, не з'ясували характер та суть заявлених позивачем вимог, чітко не визначили, що є предметом та підставами позову, не надали належну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, не перевірили чи обраний позивачем спосіб захисту є належним способом захисту та не застосували правові норми, що підлягають застосуванню для вирішення спору.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Відповідно до цих норм права? законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, абз. 6 ст. 20 ГК України). Цей спосіб захисту застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, і може мати місце при невиконанні обов'язку сплатити кошти за договором. Інший спосіб захисту, що може застосовуватися для захисту прав осіб, є відшкодування збитків, застосування штрафних санкцій (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, абз. 7, 8 ст. 20 ГК України). Отже, способи захисту шляхом присудження боргу (стягнення заборгованості) та відшкодування збитків є різними за своєю суттю.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням договору підряду. Загальні положення про підряд обумовлені у § 1 гл. 61 ЦК України, в тому числі: порядок оплати роботи підрядникові обумовлену ціну (ст. 854 ЦК України), його права на отримання плати за виконану частину роботи, навіть, якщо роботи за договором підряду повністю не виконані (ч. 4 ст. 849, ч. 2 ст. 850, абз. 2 ч. 1 ст. 855 ЦК України), а також права замовника у разі неналежного виконання договору зі сторони підрядника (ст. 849, 854, 858 ЦК України).

Норми, що регулюють правовідносини підряду, передбачають в залежності від обставин та сторони договору, з вини якої не відбулось закінчення всіх робіт до встановленого договором граничного терміну, можливість як виплати підряднику плати за виконану частину роботи, навіть, якщо роботи за договором підряду повністю не виконані, так і відшкодування підряднику замовнику всіх понесених ним витрат.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру (ч. 1 ст. 857 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 ЦК України, частин 1, 2 статті 220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, та з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, умовами Договору передбачено виконання робіт з створення веб-сайту, як єдиного функціонуючого об'єкту, а не виконання частини робіт зі створення веб-сайту.

Доказів належного виконання робіт за договором в повному обсязі та у строки погоджені сторонами відповідачем не надано.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору, виконав належним чином та перерахував відповідачу 131 631,00 грн. в якості попередньої оплати, а відповідач в обумовлений Договором строк не виконав роботи, в зв'язку з чим завдав позивачу збитків у вигляді сплаченої суму попередньої оплати в розмірі 131 631,00 грн. за роботу яка не виконана.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача загалом 131 631,00 грн., перерахованих в якості попередньої оплати за Договором, які перераховані наступним чином:

- на виконання п. 2.1 Додатку № 1 до Договору згідно платіжного доручення № 51221 від 11.06.2012 на підставі рахунку - фактури № МГ-0000005 від 30.05.2012 позивач сплатив 30% від вартості комплексу робіт - 62 628,00 грн.;

- на виконання п. 2.2 Додатку № 1 до Договору згідно платіжного доручення № 65731 від 12.10.2012 на підставі рахунку - фактури № М-10 від 28.05.2013 позивач сплатив 30% від вартості комплексу робіт - 62 628,00 грн.;

- на виконання п. 2.1 Додатку № 5 від 28.05.2013 до Договору згідно платіжного доручення № 78736 від 07.06.2013 на підставі рахунку - фактури № МГ-0000016 від 19.09.2012 позивач сплатив 50% від вартості робіт, пов'язаних із внесенням змін у матеріали, що були раніше затверджені, - 6 375,00 грн.

При цьому, вказані кошти були перераховані до виконання робіт виконавцем за Договором, тобто їх правової природою є попередня оплата, яка обумовлена зокрема і умовами Договору. При цьому, у випадку, якщо б відповідач виконав у обумовлені строки повністю обсяг робіт за Договором, про що сторони б підписали відповідний акт (п. 5.4 Договору), то перерахована позивачем грошова сума у розмірі 131 631,00 грн. змінила б свою правову природу та набула статусу частково оплачених коштів (часткової оплати) за виконані роботи.

Проте, оскільки жодного двостороннього акту на виконання п. 5.4 Договору сторонами підписано не було, доказів виконання усього обсягу робіт зі створення та функціонування веб-сайту - ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, а тому, перерахована позивачем грошова сума у розмірі 131 631,00 грн. за своєю правовою природою залишилась сумою передоплати, тобто витратами позивача, які понесені ним на виконання зобов'язань за Договором щодо здійснення попередньої оплати вартості обумовленого обсягу робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

01.08.2014 позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію, надсилання якої підтверджується фіскальним чеком поштової установи № 6100 від 04.08.2014 та описом вкладеного, в якій позивач зазначав про відмову від прийняття робіт за Договором у зв'язку з невиконанням відповідачем обумовленого обсягу робіт в узгоджений сторонами строк, а також просив повернути йому 131 631,00 грн. сплачених коштів.

Проте, оскільки відповідач вказаних коштів не повернув, позивач і звернувся до суду за захистом своїх прав, реалізувавши право на захист шляхом пред'явлення позову про стягнення з відповідача 131 631,00 грн., що узгоджується з приписами ст.ст. 16,20 Цивільного кодексу України. При цьому, саме на суд покладено функцію захисту порушеного права особи і саме в цьому полягає Конституційно гарантований принцип захисту судом права особи (ст. 55 Конституції України), оскільки суд не позбавлений права здійснити власну кваліфікацію спірних правовідносин сторін та застосувати відповідну норму права, яка регулює спірні правовідносини, у чому і полягає реалізація функції судового захисту права особи.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає про те, щодо обумовлені як договором, так і законом підстави для неповернення відповідачем позивачу грошових коштів в сумі 131 631,00 грн., перерахованих в якості попередньої оплати - відсутні, оскільки доказів виконання усього обсягу робіт зі створення та функціонування веб-сайту - ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, позивач згідно з ч.2 ст. 849 ЦК України відмовився від прийняття робіт за Договором у зв'язку з невиконанням відповідачем обумовленого обсягу робіт в узгоджений сторонами строк, жодного акту виконаних робіт, двостронньо узгодженого сторонами щодо виконання робіт/частини робіт (п. 5.4 Договору) - ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати перераховані кошти в сумі 131 631,00 грн., які відповідачем повернуті не були.

Довод апелянта про те, що приписами ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України передбачено право замовника на відмову від прийняття робі, проте, за умови оплати виконаної частини роботи, а виконавцем було виконано частину робіт (етапи 1, 2 та 3), що судом першої інстанції не було враховано - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний, необґрунтований та такий, що не підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, оскільки жодного двосторонньо підписаного акту, який би підтверджував узгодження двосторонньо сторонами вартості та обсягів виконаних робіт на певну суму - ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження надано не було. Інших доказів двостороннього узгодження сторонами обсягів та вартості виконаних робіт суду апеляційної інстанції також надано не було.

Посилання відповідача (апелянта) на те, що умовами Договору не передбачено складання проміжних актів (за кожним з етапів) - також не може бути прийнято судом апеляційної інстанції як підстава для звільнення відповідача від обов'язку повернути отримані кошти в сумі 131 631,00грн., виконання робіт на які (і повністю, і в частині) не підтвердженні сторонами жодним доказом.

Крім того, доводи апелянта про те, що оскільки позивач не сплачував вартість робіт згідно затвердженого у Додатку № 1 до Договору графіку оплат, виконавець (відповідач) призупинив виконання наступних етапів робіт (етапи 6-7) до проведення замовником належної оплати - також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як підстава для звільнення відповідача від обов'язку повернути отримані кошти в сумі 131 631,00грн., виконання робіт на які (і повністю, і в частині), оскільки право замовника на відмову від договору обумовлено ч. 2 ст. 849 ЦК України, яка визначає, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 131 631,00 грн. суми попередньої оплати, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність обумовлених законом підстав для присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 131 631,00 грн. саме як суми попередньої оплати, обов'язок з повернення якої відповідачем позивачу виник згідно з приписами ч.2 ст. 849 ЦК України, проте, виконаний не був.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 29 958,98 грн. пені на підставі п. 8.3. Договору, і вимогу в цій частині задоволено місцевим господарським судом частково, а саме в сумі 14 742,67 грн. згідно здійсненого судом першої інстанції перерахунку.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши власний розрахунок пені щодо сум, строків та ставок нарахувань, дійшов висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано присуджено до стягнення 14 742,67 грн. пені з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 8.3. Договору у випадку прострочення виконання робіт виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діятиме в період, за який нараховується пеня, від вартості прострочених робіт за кожен день тривання такого порушення. Санкція, передбачена цим пунктом, не застосовується, якщо зазначене порушення термінів було письмово узгоджено з замовником або було наслідком винної дії та/або бездіяльності замовника.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, листом від 19.03.2014 року позивач погодив продовження строку виконання робіт до 30.04.2014, таким чином, прострочення виконання зобов'язання відповідачем мало місце з 01.05.2014, вартість невиконаних робіт складає 131 631,00 грн. і саме на вказану суму позивачем здійснено відповідне нарахування, що є правом позивача, а тому вимога позивача в частині стягнення пені за невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з виготовлення веб-сайту підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 14 742,67 грн.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі №910/6777/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6777/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

О.О. Хрипун