ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р.Справа № 922/1341/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Заводовій К.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, смт.Хорошеве Харківської області
про стягнення 11131662,21грн.
за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-125 від 13.05.2016

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №32/17 від 12.01.2016

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ (далі за текстом - позивач), звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, смт.Хорошеве Харківської області (далі за текстом - відповідач), про стягнення 11131662,21грн., з яких: 5427344,19грн. основного боргу, 3439099,57грн. інфляційних втрат, 258981,36грн. 3% річних, 2006237,09грн. пені.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №1808/14-БО-32 від 09.12.2013 в частині оплати спожитого природного газу протягом січня-грудня 2014 року.

В судових засіданнях 01.06.2016, 21.06.2016 оголошувалися перерви до 21.06.2016, 29.06.2016, відповідно.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві проти позову в частині основного боргу заперечень не надав. Посилаючись на невірне здійснення позивачем розрахунку суми інфляційних втрат, просив суд відмовити в позові в цій частині на суму 302283,40грн. Крім того, подав клопотання про зменшення розміру пені на 50%, а також надання розстрочки виконання рішення на два роки, починаючи з липня 2016 по червень 2018 року. Дане клопотання обґрунтовано тим, що заборгованість перед відповідачем виникла не з вини відповідача, а у зв'язку із виконанням постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014. Також на даний час існує заборгованість споживачів перед відповідачем в розмірі 32,379млн.грн.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у відзиві, а також просив задовольнити клопотання про зменшення розміру пені та надання розстрочки виконання рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представників сторін, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

09 грудня 2013 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір №1808/14-БО-32 купівлі-продажу природного газу (далі за текстом - Договір), за умовами якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Згідно з пунктом 2.1. договору позивач передає відповідачу з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ обсягом до 7613,952 тис.куб.м.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу відповідача.

За умовами пункту 3.4. Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати позивачеві підписані та скріплені печатками відповідача та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, у якому визначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути відповідачу та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до пункту 5.2 Договору ціна до сплати за 1000 куб.м. газу складає 4473,82грн. В подальшому додатковими угодами №№1-7 до Договору умови даного пункту неодноразово змінювалися, так ціна до сплати за 1000куб.м. газу з 01.01.2014 складала 3340,75грн., з 01.04.2014 - 5264,88грн., з 01.05.2014 - 6208,18грн., з 01.06.2014 - 6222,22грн., з 01.09.2014 - 6405,82грн., з 01.11.2014 - 6682,44грн., з 01.12.2014 - 7661,64грн.

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з розділом 11 договору цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно умов пункту 9.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач протягом січня - грудня 2014 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 17367703,47грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 на суму 52837,33грн., від 31.01.2014 на суму 3556006,66грн., від 28.02.2014 на суму 43145,82грн., від 28.02.2014 на суму 2903350,68грн., від 31.03.2014 на суму 28824,01грн., від 31.03.2014 на суму 1935588,27грн. від 30.04.2014 на суму 8460,66грн., від 30.04.2014 на суму 804494,72грн., від 31.10.2014 на суму 13432,99грн., від 31.10.2014 на суму 699188,41грн., від 30.11.2014 на суму 64879,81грн., від 30.11.2014 на суму 2922017,19грн., від 31.12.2014 на суму 97425,42грн., від 31.12.2014 на суму 4238051,50грн. Дані акти підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені їх печатками.

Відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5427344,19грн.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 5427344,19грн. основного боргу, 3439099,57грн. інфляційних втрат, 258981,36грн. 3% річних, 2006237,09грн. пені.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 526 ЦК України та частини 1 статті 193 ГК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріали справи підтверджують невиконання відповідачем щодо отриманого протягом січня-грудня 2014 року природного газу за Договором на загальну суму 5427344,19грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не оспорив обсяг отриманого природного газу та суму основної заборгованості, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині суд вважає такими, що підлягають задоволенню.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства та умови Договору, позивачем заявлено вимоги про стягнення 2006237,09грн. пені та 258981,36грн. 3% річних, що нараховані станом на 07.12.2015, а також 3439099,57грн. інфляційних втрат нарахованих по вересень 2015 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки вказаних сум суд вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача в частині неправильності здійсненого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат суд вважає необґрунтованими, оскільки даний розрахунок виконано у відповідності до рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, що викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97.

Посилання відповідача на пункт 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суд України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти, є помилковим, оскільки в цьому пункті йдеться про неможливість нарахування саме процентів (3% річних або інший розмір процентів згідно статей 625, 536 ЦК України), а не індексу інфляції. Розрахунок позивача цьому правилу не суперечить.

Відповідач розміру штрафних санкцій та правильності здійсненого позивачем розрахунку не оспорив, однак подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%, а також про розстрочку виконання на 2 роки.

Суд відхиляє дане клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, лише у виняткових випадках.

Згідно пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пунктом 6 статті 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За змістом статті 121 Господарського процесуального кодексу України суд може розстрочити виконання рішення лише при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2 постанови пленуму ВГСУ від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

У зв'язку з тим, що відстрочка або розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки або розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Отже, вищенаведені приписи національного законодавства, практика ЕСПЛ, вказують на те, що надання відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а також зменшення розміру неустойки повинно носити виключний характер.

Звертаючись до суду із заявою про розстрочку виконання рішення відповідач послався на тяжкий фінансовий стан підприємства. Однак із звіту про фінансові результати за 1 квартал 2016 рік вбачається наявність у відповідача чистого прибутку у розмірі 177тис.грн.

Згідно балансу відповідача за 1 квартал 2016 року у відповідача значиться непокритий збиток у розмірі 26804тис.грн., однак при цьому у відповідача існує дебіторська заборгованість в розмірі 32379тис.грн. При цьому, відповідачем не надано доказів неможливості стягнення даної дебіторської заборгованості, що дозволило б йому покрити збитки та розрахуватися з позивачем.

Також не доведено неможливості розрахуватися за спожитий природний газ з інших джерел, наприклад, за рахунок стягнення дебіторської заборгованості, залучення кредитних коштів, продажу належного відповідачу майна тощо.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічне визначено у частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, незадовільний фінансовий стан відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних виняткових і об'єктивних обставин, які б унеможливлювали чи утруднювали виконання судового рішення.

Ці обставини мали місце і на момент укладення Договору, і продовжували існувати протягом його дії. Отже, вони мали усвідомлюватися та враховуватися відповідачем під час здійснення своєї господарської діяльності.

Посилання на постанову Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 також не можна визнати виключною обставиною.

Так, дана постанова набрала чинності 02.07.2014. В той же час, матеріали справи свідчать, що зобов'язання щодо оплати природного газу за період січень-квітень 2014 року відповідачем своєчасно та в повному обсязі не виконувалися. Зокрема, згідно розрахунку основної заборгованості позивача, який не оспорюється відповідачем, вбачається, що заборгованість за січень 2014 року погашено 31.03.2014, за лютий 2014 року - 15.12.2014, за березень 2014 року - 19.12.2014, за квітень 2014 року - 30.12.2014.

Отже, прийняття та реалізація постанови КМУ №217 від 18.06.2014 не можна вважати єдиним та визначальним фактором для виникнення заборгованості за Договором.

Суд також зазначає, що у зв'язку з прийняттям вищевказаної постанови КМУ відповідач, як сторона Договору, мав можливість звернутися до позивача із пропозицією внести відповідні зміни до Договору в частині строків та порядку оплати, однак доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.

Крім того, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені та надання розстрочки виконання рішення, обов'язково слід врахувати і майнові інтереси позивача, від безперебійного функціонування якого залежить постачання енергоносіями підприємств стратегічного значення та виконання міжнародних контрактів із підприємствами - нерезидентами.

Позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як підприємство державного сектору економіки, є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Позивач для безперервного постачання газу споживачам, повинен постійно проводити розрахунки за отриманий газ з іноземними постачальниками природного газу, що нерозривно пов'язано з оплатою вартості газу вітчизняними споживачами на користь позивача.

Як зазначає позивач, оскільки підприємства, до яких також відноситься відповідач, порушують договірні зобов'язання, він змушений постійно брати як довгострокові так і короткострокові кредити для належного виконання своїх договірних зобов'язань. Несплата боргів перед іноземними постачальниками газу може потягнути за собою взагалі зупинення постачання природного газу на територію України, що майже і сталося 1 січня 2006 року та відбулось 1 січня 2009 року. Здійснюючи покладене державою завдання з забезпечення галузей національної економіки та населення природним газом, позивач діє у жорстких рамках затверджених тарифів на закупівлю та постачання природного газу споживачам. Позивач є гарантованим постачальником та не може відмовитись від постачання природного газу споживачам, а отже законодавчо зобов'язаний надавати споживачам природний газ, незалежно від свого фінансового становища, наявності чи відсутності заборгованості контрагентів. Водночас, у свою чергу несе обов'язок щодо своєчасного розрахунку з газодобувними підприємствами за договорами. Несвоєчасність розрахунків за поставлений природний газ споживачів, як наслідок - нестача коштів, тягне за собою заборгованість перед газодобувними підприємствами відповідно до договорів, які передбачають жорсткі санкції за прострочення оплат.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що підстави для застосування положень пунктів 3, 6 статті 83 ГПК України відсутні, у зв'язку з чим клопотання відповідача про зменшення розміру пені та розстрочки виконання рішення слід залишити без задоволення.

Відповідно статті 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (62466, Харківська область, Харківський район, смт.Хорошеве, вул.Горького, буд.1, код 33561415) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, буд.6, код 20077,19грн. основного боргу, 3439099,57грн. інфляційних втрат, 258981,36грн. 3% річних, 2006237,09грн. пені, 166974,93грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 04.07.2016 р.

Суддя ОСОБА_3