ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р.Справа № 916/730/16

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Товариства з додатковою відповідальністю „Чорноморгідробуд про стягнення 30407,86 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю „Чорноморгідробуд про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію згідно договору № І-17 від 03.04.2006 р. в загальній сумі 97778,53 грн., у т.ч. основного боргу в сумі 67370,71 грн., пені в розмірі 16887,56 грн., 3% річних в розмірі 1033,72 грн., інфляційних втрат в розмірі 12486,58 грн., посилаючись на наступне.

03.04.2006 р. між Державним комунальним підприємством теплових мереж „Ізмаїлтеплокомуненерго (перейменовано у КП „ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго) та Будівельним управлінням № 433 ВАТ „Чорноморгідробуд (в подальшому перетворено у Відокремлений підрозділ „Будівельне управління № 433 ТДВ „Чорноморгідробуд) було укладено договір № І-17 про постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач відпускав відповідачу теплову енергію для теплопостачання приміщень гуртожитку розташованого за адресою вул. Куликова, 31, в м. Ізмаїл, Одеської області (житлових та нежитлових), а відповідач був зобов'язаний своєчасно проводити оплату за поставлену теплову енергію за затвердженими тарифами для відповідної групи споживачів, у строки, встановлені договором.

Згідно п.п. 4.1, 4.5 договору відповідач зобовязаний проводити оплату позивачеві за поставлену теплову енергію згідно виставленого платіжного документа протягом 20 днів з моменту його отримання. У випадку непогодження з сумою наведеною в платіжному документі, ТДВ „Чорноморгідробуд зобовязався, протягом строку оплати повідомити свої зауваження КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго в письмовому вигляді та підтвердити їх документально.

Наразі позивач вказує, що ним належним чином забезпечувалось постачання теплової енергії до приміщень гуртожитку, проте відповідач проводив несвоєчасний та не у повному обсязі розрахунок згідно умов договору № І-17. Зокрема, станом на 01.02.2016 р. за ТДВ „Чорноморгідробуд згідно розрахунку суми боргу обліковується заборгованість перед КП „ТМ ІТКЕ за поставлену теплову енергію на загальну суму 67370,71 грн. При цьому жодних зауважень або заперечень щодо вартості поставленої теплової енергії від відповідача до позивача не надходило. Більш того, згідно листа відповідача від 28.05.2013 р. за вих. № 26 останній визнає заборгованість, яка утворилась станом на 31.05.2013 р. і була узгоджена в актах звірки розрахунків, та бере на себе зобовязання оплатити її.

Так, позивач посилається на п.п. 4.7 договору, згідно якого при наявності заборгованості по даному договору, КП „ТМ ІТКЕ зараховує грошові кошти, які надійшли від абонента як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію в попередньому періоді незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу. Тобто, як зазначає позивач, грошові кошти, які надходили на банківські рахунки КП „ТМ ІТКЕ від ТДВ „Чорноморгідробуд з 01.06.2013 р., зараховані в оплату існуючого боргу за теплову енергію, поставлену в приміщення гуртожитку відповідача.

Також позивач вказує, що КП „ТМ ІТКЕ в період з 01.06.2013 р. по 01.04.2015 р. проводились нарахування вартості теплопостачання гуртожитку за адресою вул. Куликова, 31, в м. Ізмаїл, згідно діючих для підприємства тарифів для відповідної групи споживачів. Зокрема, за вказаний період КП „ТМ ІТКЕ було нараховано ТДВ „Чорноморгідробуд вартість теплопостачання згідно умов договору № І-17 в загальній сумі 35156,60 грн., в тому числі за теплопостачання житлових приміщень в розмірі 4367,73 грн., нежитлових приміщень 30788,87 грн.

Крім того, як зазначає позивач, у зв'язку із порушенням відповідачем строків проведення оплат за поставлену теплову енергію для групи споживачів „інші у відповідності до абз. 2 п.п. 4.5 договору № 1-17 із врахуванням положень Закону України „Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій № 686-ХІV від 20.05.1999 р., а також в зв'язку з тим, що ТДВ „Чорноморгідробуд не проводив оплату поточних нарахувань за теплову енергію поставлену в період опалювальних сезонів 2013-2014 року, 2014-2015 років (всі платежі в даний період згідно умов п. 4.7. договору № І-17 надійшли в погашення боргу попередніх періодів), КП „ТМ ІТКЕ нарахувало відповідачу пеню в розмірі 16887,56 грн.

Також, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, позивач зазначає, що КП „ТМ ІТКЕ було нараховано 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 1033,72 грн., та інфляційні втрати в розмірі 12486,58 грн. згідно встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 31.03.2016 р. позовну заяву КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/730/16, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

В ході розгляду справи 09.06.2016 р. позивачем було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 159), в якій зазначено, що в процесі розгляду справи ТДВ „Чорноморгідробуд платежами від 06.05.2016 р. (4167,00 грн.), 16.05.2016 р. (3000,00 грн.), 17.05.2016 р. (2825,30 грн. та 3000,00 грн.), 19.05.2015 р. (3.000 грн.), 25.05.2016 р. (35000,00 грн.), 07.06.2016 р. (17000,00) грн.) на загальну суму 67992,30 грн. сплатив частину боргу, що є предметом позову, що підтверджується платіжними дорученнями ВП БУ № 433 ТДВ „Чорноморгідробуд про переказ коштів. Відтак, станом на 08.06.2016 р. по даним КП „ТМ ІТКЕ в повному обсязі погашено заборгованість за поставлену теплову енергію в розмірі 67370,71 грн., несплаченими залишаються суми нарахованих пені в розмірі 16887,56 грн., 3% річних в розмірі 1033,72 грн. та інфляційних втрат 12486,58 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с. 37-38). Зокрема, відповідач зазначає, що ТДВ „Чорноморгідробуд визнає заборгованість перед КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго за спожиту теплову енергію, яка виникла станом на 01.06.2013 р., а також за період 2014-2015 рр., та почало перерахування коштів в погашення боргу. Як зазначає відповідач, крім стягнення основного боргу, позивач заявив вимоги про стягнення пені в сумі 16887,56 грн., 1033,72 грн. - 3 % річних та інфляційні витрати в розмірі 12486,58 грн. Пеня нарахована, як вказано в позовній заяві, за неоплату поточних нарахувань за теплову енергію поставлену в період опалювальних сезонів 2013-2014 рр., 2014-2015 рр. (оскільки всі платежі в даний період згідно умов пункту 4.7 договору № І-17 зараховані в погашення боргу попередніх періодів). Відповідач зазначає, що дійсно п. 4.7 договору № І-17 передбачено зарахування грошових коштів, які надійшли від абонента, як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію в попередньому періоді. Як вказує відповідач, п. 4.5 договору № 1-17 передбачено, що абонент зобовязується проводити оплату за поставлену теплову енергію згідно виставленого платіжного документа протягом 20 днів з моменту його отримання. За несвоєчасну оплату нараховується пеня в розмірі 0,3 % за кожен день порушення строку платежу. Відокремлений підрозділ ТДВ „Чорноморгідробуд „Будівельне управління № 433 ТДВ „Чорноморгідробуд (сторона за договором № 1-17) проводив поточні платежі за теплову енергію поставлену в період опалювальних сезонів 2013-2014 рр. та 2014-2015 рр. згідно платіжних документів позивача, але всі вони зараховувалися позивачем в погашення боргу попередніх періодів, тобто до 01.06.2013 р. Як зауважує відповідач, умовами договору № 1-17 не передбачено, що зарахування поточних платежів в погашення боргу попередніх періодів визнається сторонами за договором не оплатою, за яку постачальник теплової енергії вправі нарахувати пеню. На підставі наведеного, відповідач вважає вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 16887,56 грн. такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, відповідач просив суд у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Також відповідачем була подана до суду заява про відмову у стягненні пені, нарахованої з перевищенням строків позовної давності (а.с. 170).

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

03 квітня 2006 р. між Державним комунальним підприємством теплових мереж „Ізмаїлтеплокомуненерго (постачальник) та Будівельним управлінням № 433 ВАТ „Чорноморгідробуд (абонент) було укладено договір № І-17 на поставку теплової енергії в гарячій воді.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобовязується відпускати абоненту теплову енергію в гарячій воді для теплопостачання приміщень гуртожитку, розташованого за адресою вул. Куликова, 31, в м. Ізмаїл, Одеської області (житлових та нежитлових).

Згідно п. 4.1 договору абонент зобовязується проводити оплату постачальнику за відпущену теплову енергію: а) 142,74 грн. з урахуванням ПДВ; 118,95 грн. без НДС; 23,79 грн. ПДВ за одну Гкал, відпущеної теплової енергії, згідно тарифних ставок, затверджених рішенням Ізмаїльського виконавчого комітету міської ради від 23.09.2005 року №1352; б) при заповненні мережною водою теплових мереж і систем теплопостачання, якщо водоразбір не перевищує 2,967 куб.м., і за 27,24 куб.м, планової витоку зобов'язаний додатково сплатити вартість отриманої вихідної води і витрати по її хімічному очищенню, виходячи з планової собівартості отримання і приготування хімічно очищеної або безсольової води в середньому по ДКП т/м „Ізмаїлтеплокомуненерго і рівня рентабельності 20% 30,207 куб.м; в) за теплові втрати на ділянці, зазначеній у пункті 8 договору, в розмірі 7,60 Гкал; г) за споживання теплової енергії без дозволу постачальника понад встановлені навантаження - 5-ти кратну вартість, включаючи тарифну за кількість теплової енергії, спожитої понад встановленого договором максимальної часового навантаження; д) за наднормативний витік мережної води - 5-ти кратну вартість хімочищеної води і 5-ти кратну вартість теплової енергії у витоку.

В п. 4.4 договору передбачено, що розрахунки за теплову енергію здійснюються згідно платіжного документа постачальника 2 рази в розрахунковий період (місяць): проміжковий розрахунок за споживання теплової енергії у першій і другій декаді місяця, кінцевий розрахунок у перших числах періоду, наступного за розрахунковим, за виключенням суми першого платежу.

Згідно п. 4.5 договору абонент зобовязується проводити оплату згідно виставленого платіжного документа протягом 20 днів з моменту його отримання. У випадку непогодження з сумою, вказаною в платіжному документі, абонент зобовязується впродовж строку оплати повідомити свої зауваження в письмовому вигляді та підтвердити їх документально.

За умовами п. 4.6 договору абонент зобовязується щоквартально до 5-го числа наступного місяця здійснювати з постачальником взаємозвірку розрахунків за спожиту теплову енергію, що підтверджується відповідним актом.

Відповідно до п. 7.2 договору останній укладено строком на один рік і вступає в законну силу з моменту його підписання сторонами або після закінчення 20-ти днів з дня його отримання абонентом. При цьому договір вважається продовженим на наступний строк, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії цього договору, не надійде заява від однієї зі сторін про розірвання договору або його перегляд, у зв'язку з переходом права власності або проведенні в установленому порядку відключення від теплових мереж. Зміни до договору вносяться за погодженням сторін.

14.01.2010 р. між КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго та Будівельним управлінням № 433 ВАТ „Чорноморгідробуд була укладена додаткова угода до договору № 1-17 від 03.04.2006 р. про постачання теплової енергії, відповідно до якої сторони домовились змінити найменування та банківські реквізити постачальника у звязку з перейменуванням Державного комунального підприємства теплових мереж „Ізмаїлтеплокомуненерго у КП „ТМ „Ізмаїлтеплокомуненерго.

Також згідно листа Будівельного управління № 433 ТДВ „Чорноморгідробуд № 24 від 30.01.2012 р. Будівельне управління № 433 ВАТ „Чорноморгідробуд, що було абонентом за вищевказаним договором перетворено у Відокремлений підрозділ „Будівельне управління № 433 ТДВ „Чорноморгідробуд.

Також судом зясовано, що жодна із сторін не зверталась з відповідною заявою про припинення дії договору № І-17 від 03.04.2006 р., у звязку з чим вказаний договір є діючим.

Таким чином, відповідач є абонентом позивача на підставі вказаного договору. В свою чергу укладений між сторонами договір на постачання теплової енергії є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В свою чергу згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України „Про теплопостачання передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Із змісту ч. 3 ст. 24, ч. 2, ст. 25 Закону України „Про теплопостачання випливає, що основними обов'язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов'язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вказує позивач, на виконання умов вказаного договору позивач поставляв теплову енергію на обєкт відповідача за адресою: вул. Куликова, 31, в м. Ізмаїл, що визнається відповідачем.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Зокрема, відповідно до п. 2.2 договору позивач зобовязаний забезпечувати постачання теплової енергії відповідачу, а відповідач згідно п. 4.1, 4.5 договору зобовязаний проводити розрахунки за спожиту теплову енергію.

Отже, прийняття відповідачем теплової енергії від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити спожиту теплову енергію відповідно до умов договору № І-17 та чинного законодавства.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р. визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показань вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Оскільки в будинку № 31 по вул. Куликова в м. Ізмаїл встановлено загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії, то у відповідності до п. 12 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р., у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі.

Розрахунки за поставлену теплову енергію були проведені на підставі тарифів, встановлених для КП"ТМІТКЕ":

- для групи споживачів "населення" (житлові приміщення гуртожитку, теплопостачання яких здійснювалось згідно умов договору № І-17) - згідно тарифів, затверджених рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1 від 06.01.2011 р., постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг № 365 від 17.04.2014 р.,

- для групи споживачів "інші" (нежитлові приміщення будинку, теплопостачання яких здійснювалось згідно умов договору № І-17) - згідно тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринку комунальних послуг №159 від 30.09.2011 р., постановами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 416 від 31.12.2013 р., № 711 від 13.06.2014 р., постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 480 від 28.11.2014 р., № 412 від 27.02.2015 р.

Як зясовано судом, на виконання умов зазначеного договору № І-17 від 03.04.2006 р. позивачем за спожиту відповідачем теплову енергію були складені розрахункові накладні та акти-фактури за період червня 2013 року, жовтень 2013 р. червень 2014 р., листопад 2014 р. березень 2015 р.

Згідно приписів п.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, у звязку з несплатою відповідачем спожитої теплової енергії у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яка згідно розрахунку суми боргу станом на 01.02.2016 р. складала 67370,71 грн. Також позивач вказує, що КП „ТМ ІТКЕ в період з 01.06.2013 р. по 01.04.2015 р. проводились нарахування вартості теплопостачання гуртожитку за адресою вул. Куликова, 31, в м. Ізмаїл, згідно діючих для підприємства тарифів для відповідної групи споживачів. Зокрема, за вказаний період КП „ТМ ІТКЕ було нараховано ТДВ „Чорноморгідробуд вартість теплопостачання згідно умов договору № І-17 в загальній сумі 35156,60 грн., в тому числі за теплопостачання житлових приміщень в розмірі 4367,73 грн., нежитлових приміщень - 30788,87 грн.

Так, згідно п. 4.7 договору при наявності заборгованості по даному договору КП „ТМ ІТКЕ зараховує грошові кошти, які надійшли від абонента як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію в попередньому періоді незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу. Відтак, позивач зазначив, що грошові кошти, які надходили на банківські рахунки КП „ТМ ІТКЕ від ТДВ „Чорноморгідробуд з 01.06.2013 р., були зараховані в оплату існуючого боргу за теплову енергію, поставлену в приміщення гуртожитку відповідача. До того ж відповідач в своєму листі від 28.05.2013 р. за вих. № 26 визнає заборгованість, яка утворилась станом на 31.05.2013 р. і була узгоджена в актах звірки розрахунків, та бере на себе зобовязання оплатити її.

Між тим в ході розгляду справи відповідачем було сплачено в повному обсязі заявлену до стягнення суму основного боргу в розмірі 67370,71 грн., що підтверджується наданими позивачем до суду платіжними дорученнями № 272 від 06.05.2016 р. на суму 4167,00 грн., № 273 від 16.05.2016 р., на суму 3000,00 грн., № 282 від 17.05.2016 р. на суму 2825,30 грн., № 278 від 17.05.2016 р. на суму 3000,00 грн., № 286 від 19.05.2016 р. на суму 3000,00 грн., № 292 від 25.05.2016 р. на суму 35000,00 грн., № 3 від 07.06.2016 р. на суму 17000,00 грн. Відтак, з огляду на погашення відповідачем суми основного боргу перед позивачем за спірним договором № І-17, позивачем зменшено розмір позовних вимог до 30407,86 грн., які складають з нарахованих сум пені в розмірі 16887,56 грн., 3% річних в розмірі 1033,72 грн. та інфляційних втрат 12486,58 грн.

Разом з тим з огляду на те, що відповідач свої зобов'язання в частині оплати поставленої теплової енергії не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Адже за ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем всієї вартості поставленої теплової енергії) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як визначено в п. 4.5 договору № І-17, за несвоєчасну сплату нараховується пеня в розмірі 0,3% на добу за кожен день прострочення оплати платіжного документа.

До того ж Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", який є спеціальним у сфері комунальних послуг, встановлено, що за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань за спірним договором щодо здійснення оплати за спожиту теплову енергію позивачем нараховано відповідачу пеню по кожному акту-фактурі, розрахунок якої додано до позову (а.с. 16), у т.ч.:

- по акту № НОМЕР_1 від 31.10.2013 р. сума пені за період з 26.11.2013 р. по 26.05.2014 р. (182 дн.). складає 702,66 грн. (1286,93 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по акту № НОМЕР_2 від 29.11.2013 р. сума пені за період з 09.01.2014 р. по 09.07.2014 р. (182 дн.) складає 725,75 грн. (1329,22 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по акту № 4 від 31.12.2013 р. сума пені за період з 30.01.2014 р. по 30.07.2014 р. (181 дн.) складає 1981,82 грн. (3649,76 грн. х 0,3% х 181 дн.);

- по актам № НОМЕР_3 від 24.01.2014 р. та № НОМЕР_4 від 31.01.2014 р. сума пені за період з 28.02.2014 р. по 28.08.2014 р. (182 дн.) складає 1791,50 грн. (3281,13 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по акту № НОМЕР_5 від 27.02.2014 р. сума пені за період з 03.04.2014 р. по 03.10.2014 р. (184 дн.) складає 1632,56 грн. (2957,53 грн. х 0,3% х 184 дн.);

- по акту № НОМЕР_6 від 31.03.2014 р. сума пені за період з 06.05.2014 р. по 06.11.2014 р. (185 дн.) складає 1123,65 грн. (2024,59 грн. х 0,3% х 185 дн.);

- по акту № НОМЕР_7 від 28.11.2014 р. сума пені за період з 07.01.2015 р. по 07.07.2015 р. (182 дн.) складає 1195,30 грн. (2189,20 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по актам № НОМЕР_8 від 31.12.2014 р. та № НОМЕР_9 від 31.12.2014 р. сума пені за період з 03.02.2015 р. по 03.08.2015 р. (182 дн.) складає 458,81 грн. (840,32 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по акту № НОМЕР_10 від 30.01.2015 р. сума пені за період з 24.02.2015 р. по 24.08.2015 р. (182 дн.) складає 2508,48 грн. (4594,28 грн. х 0,3% х 182 дн.);

- по акту № НОМЕР_11 від 27.02.2015 р. сума пені за період з 07.04.2015 р. по 07.10.2015 р. (184 дн.) складає 2186,73 грн. (3961,46 грн. х 0,3% х 184 дн.);

- по актам № НОМЕР_12 від 25.03.2015 р. та № НОМЕР_13 від 31.03.2015 р. сума пені за період з 28.04.2015 р. по 28.10.2015 р. (184 дн.) складає 2580,30 грн. (4674,45 грн. х 0,3% х 184 дн.).

Отже, загальна сума нарахованої пені за несплату відповідачем вартості спожитої теплової енергії складає 16887,56 грн., що не перевищує встановлений Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" граничний розмір пені - не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Між тим відповідач, заперечуючи проти вимог про стягнення пені, заявив про пропуск позивачем строку позовної давності для заявлення цих вимог.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Частинами третьою, четвертою, пятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи те, що судом встановлено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду із заявленим позовом, та з огляду на заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності, відповідно є підстави для застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення пені.

Ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Враховуючи викладене, суд вважає правильним нарахування пені за шість місяців, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, право на стягнення якої може бути заявлено в межах передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності.

Як вказано в п. 4.2 Постанові Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін (п. 4.3).

Згідно п. 4.4.2 вказаної Постанови Пленуму ВГСУ з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Так, предявлений позивачем позов вважається поданим до суду 25.03.2016 р. (відповідно до поштового штемпеля відділення Укрпошти). В свою чергу з огляду на вказане, суд доходить до висновку про сплив строку позовної давності по заявленим вимогам щодо стягнення пені, нарахованої по акту № НОМЕР_1 від 31.10.2013 р. за період з 26.11.2013 р. по 26.05.2014 р. в сумі 702,66 грн., по акту № НОМЕР_2 від 29.11.2013 р. за період з 09.01.2014 р. по 09.07.2014 р. в сумі 725,75 грн., по акту № 4 від 31.12.2013 р. за період з 30.01.2014 р. по 30.07.2014 р. в сумі 1981,82 грн., по актам № НОМЕР_3 від 24.01.2014 р. та № НОМЕР_4 від 31.01.2014 р. за період з 28.02.2014 р. по 28.08.2014 р. в сумі 1791,50 грн.; по акту № НОМЕР_5 від 27.02.2014 р. за період з 03.04.2014 р. по 03.10.2014 р. в сумі 1632,56 грн., по акту № НОМЕР_6 від 31.03.2014 р. за період з 06.05.2014 р. по 06.11.2014 р. в сумі 1123,65 грн.

До того ж визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків, а відтак не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. В свою сплата відповідачем основної суми боргу по договору не свідчить про визнання відповідачем боргу по нарахованій пені. Поважних причин пропущення строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення нарахованої пені за вказаний період прострочення позивачем не наведено.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності по заявленим вимогам щодо стягнення з відповідача нарахованої до 25.03.2015 р. пені сплинув, вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню судом.

Щодо нарахованої пені по актам-фактурам № НОМЕР_7 від 28.11.2014 р., № НОМЕР_8 від 31.12.2014 р. та № НОМЕР_9 від 31.12.2014 р., № НОМЕР_10 від 30.01.2015 р., слід зазначити, що з урахуванням передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності позивач має право на стягнення пені, розрахованої за кожен день після 25.03.2015 р. (за попередній рік до дня подання позову).

Відтак, судом здійснено самостійно перерахунок пені по вказаним актам-фактурам:

- по акту № НОМЕР_7 від 28.11.2014 р. сума пені за період з 25.03.2015 р. по 07.07.2015 р. (105 дн.) складає 689,64 грн. (2189,20 грн. х 0,3% х 105 дн.);

- по актам № НОМЕР_8 від 31.12.2014 р. та № НОМЕР_9 від 31.12.2014 р. сума пені за період з 25.03.2015 р. по 03.08.2015 р. (132 дн.) складає 332,77 грн. (840,32 грн. х 0,3% х 132 дн.);

- по акту № НОМЕР_10 від 30.01.2015 р. сума пені за період з 25.03.2015 р. по 24.08.2015 р. (153 дн.) складає 2108,80 грн. (4594,28 грн. х 0,3% х 153 дн.).

Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 7898,24 грн., у т.ч. по акту № НОМЕР_7 в сумі 689,64 грн., по актам № НОМЕР_8 і № НОМЕР_9 в сумі 332,77 грн., по акту № НОМЕР_10 в сумі 2108,80 грн., по акту № НОМЕР_11 в сумі 2186,73 грн., по актам № НОМЕР_12 і № НОМЕР_13 в сумі 2580,30 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 12486,58 грн. та 3% річних в сумі 1033,72 грн., суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов'язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих йому позивачем послуг з перевезення вантажів не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що в спірному договорі № І-17 не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання щодо оплати поставленої йому теплової енергії за договором № І-17, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних на суму боргу по кожному платежу, що складають за наданим позивачем розрахунком (а.с. 18) 1033,72 грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення та ухвалення по ньому судового рішення.

З огляду на вказане та з урахуванням Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р., судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань (а.с. 20) в сумі 12486,58 грн., та встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з обранням вірного індексу інфляції у обраному періоді прострочення на відповідну суму боргу.

Відтак, загальна сума заборгованості відповідача, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 21418,54 грн. (7898,24 грн. пені + 1033,72 грн. 3% річних + 12486,58 грн. інфляції).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго частково обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають частковому задоволенню.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, та рішення частково відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, слід віднести за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам, виходячи із заявленої до стягнення суми.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Товариства з додатковою відповідальністю „Чорноморгідробуд про стягнення 30407,86 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з додатковою відповідальністю „Чорноморгідробуд (65026, м. Одеса, площа Катерининська, буд. 7, корп. А; ) на користь Комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 5-а; ; р/р 0168 у філії Одеського ОУ АТ „Ощадбанк, МФО 328845) пеню в сумі 7898/сім тисяч вісімсот девяносто вісім/грн. 24 коп., 3% річних в сумі 1033/одна тисяча тридцять три/грн. 72 коп., інфляційні втрати в сумі 12486/дванадцять тисяч чотириста вісімдесят шість/грн. 58 коп. витрати по сплаті судового збору у розмірі 970/девятсот сімдесят/грн. 63 коп.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог Комунального підприємства „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Товариства з додатковою відповідальністю „Чорноморгідробуд відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21 червня 2016 р.

Суддя В.С. Петров