КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2016 р. Справа№ 910/30171/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Гавриленко Я.С., довіреність №б/н від 12.01.2016;

від відповідача - Хомич І.О., довіреність № б/н від 28.04.2016,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" на рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/30171/15 (суддя Цюкало Ю.О.) за позовом приватного малого підприємства "Пульс" до товариства з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" про стягнення 60 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне мале підприємство "Пульс" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" про стягнення 60 000,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/30171/15 позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що оскільки відповідачем не здійснено робіт, для виконання яких позивачем було перераховано кошти, то товариство з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" зобов'язане повернути вказані кошти в сумі 60 000,00 грн. приватному малому підприємству "Пульс".

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/30171/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на його неповідомлення судом першої інстанції про дату та час розгляду вказаної справи.

Крім цього, апелянт зазначає про притримання ним коштів, заявлених до стягнення, у порядку ст. 594 Цивільного кодексу України до виконання позивачем своїх грошових зобов'язань за договором поставки від 28.11.2013 та договором про надання консультаційних послуг від 04.10.2013

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 04.07.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" виставлено приватному малому підприємству "Пульс" рахунок-фактуру № СФ-0000004 від 14.04.2015 року на суму 60 000,00 грн. за виконання підготовчих робіт на будівельному майданчику.

Приватним малим підприємством "Пульс" 14.04.2015 року кошти в розмірі 60 000,00 грн. за вказаним рахунком-фактурою № СФ-0000004 від 14.04.2015 року було оплачено товариству з обмеженою відповідальністю "Омегастрой", що підтверджується платіжним дорученням № 333 від 14.04.2015.

У зв'язку з невиконанням відповідачем робіт на вказану суму позивач двічі звертався до ТОВ "Омегастрой" з вимогами про повернення зазначених коштів (претензії були надіслані відповідачу 29.10.2015 та 04.11.2015, що підтверджується фіскальними чеками та описами вкладенні у цінні листи).

При цьому, у вимозі від 02.11.2015 позивач зазначив, що у зв'язку із невиконанням відповідачем підготовчих робіт на будівельному майданчику на раніше перераховану йому суму у розмірі 60 000,00 грн. домовленість між сторонами щодо цього вважати розірваною.

Враховуючи невиконання відповідачем вимог з повернення коштів позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено повністю.

Колегія суддів погоджується із задоволенням позову, з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов'язана його повернути.

При цьому, особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

За загальним правилом, вміщеним в ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, правочин в письмовій формі може бути укладений у спрощений спосіб, зокрема шляхом обміну певними документами.

У даному випадку укладення договору підряду підтверджується рахунком направленим відповідачем, як підрядником, та конклюдентною дією позивача, як замовника, - сплатою коштів за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У зв'язку з невиконанням відповідачем робіт на вказану суму позивач у вимозі від 02.11.2015 повідомив відповідача про розірвання домовленості між сторонами щодо виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" підготовчих робіт.

Відповідно до ст. 846 Цивільного кодексу України якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Роботи не виконувалися тривалий час, більше ніж розумний строк.

Відповідач не заперечив, що не приступав до виконання оплачених робіт, зазначивши про зарахування цих коштів по іншому правочину.

Крім невиконання робіт у розумний строк, внаслідок чого позивач повідомив про розірвання договору та вимагав повернення передплати, слід зазначити наступне.

Положеннями ч. ч. 2, 4 ст. 849 Цивільного кодексу України передбачено право замовника відмовитися від договору як у випадку якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, а також у будь-який час до закінчення роботи незалежно від причин такої відмови.

Отже, враховуючи направлення позивачем вказаної вимоги про розірвання правочину, він вважається розірваним.

Наслідки такої відмови передбачені тими ж нормами.

Так, відповідно до частини 4 статті 849 Цивільного кодексу України замовник має право в будь-який час відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Отже, оскільки роботи не були виконані взагалі, то вони і не підлягають оплаті, та відповідно у даному випадку з огляду на перерахування позивачем передплати її сума підлягає поверненню відповідачем.

У зв'язку з розірванням договору, що було наведено вище, положення ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України про те, що особа зобов'язана повернути майно і тоді коли підстава на якій воно було набуте відпала, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція наведена зокрема у постанові Вищого господарського суду України від 28 травня 2012 р. по справі № 22/5005/5834/2011

Таким чином, відповідач необґрунтовано не повернув позивачу кошти у заявленій до стягнення сумі.

Оскільки, факт перерахування позивачем відповідачу коштів в сумі 60 000,00 грн. підтверджується матеріалами справи, тоді як доказів повернення цих коштів чи доказів виконання робіт до суду надано не було, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми правомірно задоволена судом першої інстанції.

Доводи апелянта про притримання ним вказаних коштів у порядку ст. 594 Цивільного кодексу України до виконання позивачем своїх грошових зобов'язань за договором поставки від 28.11.2013 та договором про надання консультаційних послуг від 04.10.2013 не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку повернення цих коштів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 547 Цивільного кодексу України визначено форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Так, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Отже, у відповідача право притримання, заявлених до стягнення коштів, могло виникнути лише у випадку вчинення між сторонами правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі.

У данному випадку відповідачем доказів укладення такого провочину у письмовій формі до суду надано не було.

Крім того, відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Отже, притримання виконання свого зобов'язання однією стороною можливе у разі невиконання іншою стороною свого зобов'язання за цим же договором, а не за іншим договором, як зазначає відповідач.

З огляду на викладене, посилання апелянта на притримання коштів у сумі 60 000,00 грн., так само як і на їх зарахування в рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем за договором поставки від 28.11.2013 та договором про надання консультаційних послуг від 04.10.2013 є безпідставними.

Також, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про його неповідомлення судом першої інстанції про дату та час розгляду вказаної справи.

У матеріалах даної справи наявні повернення поштової кореспонденції, яка надсилалась судом відповідачу за адресою, яка є його офіційним місцезнаходженням.

При цьому, на вказаних поверненнях міститься відмітка органу поштового зв'язку про причину повернення, а саме "за закінченням терміну зберігання".

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, судом першої інстанції вказані вимоги було виконано та належним чином повідомлено відповідача про час і місце розгляду даної справи судом, а тому доводи апелянта в цій частині підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Омегастрой" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року у справі №910/30171/15- без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/30171/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко