РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016Справа №910/6267/16

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз»

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Демчук О.В. - за довіреністю № 19/0245 від 13.01.2016 року;

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Запоріжгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача Договір 13-217-Б на купівлю-продажу природного газу від 04.01.2013 року (зі змінами внесеними Додатковими угодами в кількості 15 штук, остання від 03.06.2015р.) не відповідає Типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) та містить норми, які значно погіршують становище однієї сторони - ПАТ «Запоріжгаз», в зв'язку з чим має бути визнаний недійсним.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним Договір 13-217-Б на купівлю-продажу природного газу від 04.01.2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 року (з ухвали Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 року) порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 10.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2016 року, в зв'язку з нез'явленням представника відповідача, відкладено розгляд справи на 24.05.2016 року.

В судове засідання 24.05.2016 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 24.05.2016 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд їх задоволені відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 24.05.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі по тексту - продавець, відповідач) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (далі по тексту - покупець, відповідач) укладено Договір 13-217-Б на купівлю-продажу природного газу (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору з врахуванням змін внесених Додатковою угодою №8 від 22.12.2014 року) Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013-2015 роках природний газ (далі - газ), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Під час дії Договору до нього вносилися міни які були оформлені Додатковими угодами в кількості 15.

Відповідно до п. 7.2. Договору (в редакції Додаткової угоди №2 від 31.12.2013 року), у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (Розділ XI Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1. Договору).

Згідно з п. 6.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №3 від 28.04.2014 року), оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Відповідно до п. 6.2. Договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012р. №849 Про затвердження Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) (далі по тексту - Постанова №849) затверджено Типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) (далі по тексту - Типовий Договір).

Відповідно до п. 7.2. Типового договору, у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з п. 6.1. Типового Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Відповідно до п. 6.2. Типового Договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ, поставлений Продавцем Покупцю в тому самому місяці, у якому надійшли кошти. За наявності заборгованості за попередні періоди Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що пункти 6.2. та 7.2. Договору не відповідають Типовому договору, а також розподіл прав та відповідальності між сторонами не є рівним, тобто коло обов'язків та відповідальності Покупця широке, в той же час Продавець має великий спектр прав, а тому на думку позивача договір на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 року №13-217-Б не відповідає Типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) та містить норми, які значно погіршують становище однієї сторони - ПАТ «Запоріжгаз», в зв'язку з чим має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд зазначає, що Постанова №849, якою затверджено Типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), втратила чинність згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2494 (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, зокрема, належить затвердження типових договорів на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу).

13 серпня 2012 р. набрала чинності постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 849 від 5 липня 2012 р. "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу).

У відповідності до вимог п. 2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 849 від 5 липня 2012 р. "Про затвердження типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу)" зобов'язано власників природного газу та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на підставі ліцензії на постачання природного газу за регульованим тарифом, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу) у місячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Відповідно до умов ч. 2 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені Президентом України міністерства, інші центральні органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Згідно вимог ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Суд констатує, що проаналізувавши положення пунктів 6.2. (в редакції Додаткової угоди №3 від 28.04.2014 року) та 7.2. (в редакції Додаткової угоди №2 від 31.12.2013 року) Договору суд дійшов до висновку, що зазначені положення не суперечать Типовому договору (на момент дії Постанови №849) та є аналогічними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні сторонами договору та додаткових договорів до даного договору не було порушено приписів ст. 203 та 215 ЦК України, твердження позивача про недійсність оспорюваного договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства України, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 24.06.2016 року.