ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа № 914/2938/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Кузь В.Л.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

При секретарі судового засідання Петрик К.О.

Розглянув апеляційну скаргу від 15.04.2016 р. Публічного акціонерного товариства Дельта Банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Дельта Банк ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р.

у справі № 914/2938/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства Дельта Банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Дельта Банк ОСОБА_2

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Готелі Трускавця, м. Трускавець Львівської області

про: стягнення 216 000 грн. заборгованості за договором кредиту № КЮ-ВКЛ-2023551 від 21.01.2014 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання права власності

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3 представник (довіреність від 30.06.2016 р.).

від відповідача ОСОБА_4 керівник, ОСОБА_5 представник.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/2938/15 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р. у справі № 914/2938/15 (суддя Ділай У.І.) у задоволенні позову про стягнення 216 000 грн. заборгованості за договором кредиту № КЮ-ВКЛ-2023551 від 21.01.2014 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання права власності, відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог, відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р. у справі № 914/2938/15 та повернути справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

При цьому, скаржник з посиланням на постанову Верховного суду України від 04.11.2015 р. у справі № 6-340цс15, зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд відмовляє у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотеко держателю і не змінює обсяг його прав. Тобто, як вказує скаржник, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як не співмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного виконання.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотеко держателя щодо відшкодування, зокрема збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору.

Відповідач подав суду відзив на апеляційну скаргу та уточнений відзив на апеляційну скаргу, в яких просить суд залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав правомірності та обґрунтованості рішення суду.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.05.2016 р. у справі № 914/2938/15 прийнято апеляційну скаргу та призначено до розгляду на 16.05.2016 р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 22.06.2016 р.

Представники сторін навели у судових засіданнях свої доводи та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 22.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судових засіданнях пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р. у справі № 914/2938/15 відсутні, зважаючи на таке:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.01.2014 року між сторонами укладено договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2023551, відповідно до п. 1.1. якого, позивач надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобовязувався своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим договором.

Надання кредиту здійснюється окремими частинами, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 800 000,00 гривень та зменшенням максимального ліміту заборгованості у порядку, зазначеному в п. 1.1.2. цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,99% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 20 січня 2017 року включно, на умовах, визначених цим договором (п.1.1.1 кредитного договору).

У випадку невиконання відповідачем будь - якого із зобов'язань, передбачених п. 6. цього договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 32,99% річних, та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим договором починаючи з дня наступного за кінцевим терміном (днем) виконання зобов'язання та діє до дня (включно) виконання умов, передбачених п. 3.3.16. цього договору. При цьому сторони погодили, що встановлення зазначеного розміру річної процентної ставки є заздалегідь погодженим (п. 1.1.3 кредитного договору).

Відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору), сплата здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, та в день кінцевого повернення заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1. кредитного договору встановлено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернень кредиту/траншу, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити в повному обсязі проценти і комісії, передбачених цим договором.

Згідно п. 4.2. кредитного договору, у випадку порушення позичальником вимог п. 3.3.1. 3.3.6. - 3.3.16. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2% в максимального ліміту заборгованості, визначеного п. 1.1.1.цього договору, за кожен випадок порушення.

В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами укладено іпотечний договір від 21.01 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 70, відповідно до якого іпотекодавець передав, а банк прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених іпотечним договором, належне йому на праві власності майно, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 9 216,8 кв. м, розташовану за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Дрогобицька, будинок 7.

Заставна вартість майна за згодою сторін складала 14 309 570,00 грн. (на момент укладення іпотечного договору).

Відповідно до звіту про оцінку від 21.03.2016 р., вартість предмета іпотеки за станом на 21.03.2016 р. складає 39 506 349 грн. (Т. ІІ, а.с. 16-58).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2014 року та 13.02.2014 року позивач надав відповідачу кредитні кошти на суму 100 440,00 грн., що підтверджується копіями меморіальних ордерів долученими до матеріалів справи. Надавати в подальшому кредитні кошти позивач відмовився. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач 06.03.2014 року звернувся до позивача з листом про видачу траншу в розмірі 80 000,00 грн., який залишився без задоволення, зокрема, у відповідь на цей лист позивач 14.03.2014 року, зіславшись на п. 3.2.5 договору кредиту, повідомив відповідача про свою відмову в односторонньому порядку від надання ПАТ «Готелі Трускавця» кредиту та/або виконання будь-яких інших зобовязань перед останнім (Т. ІІ а.с. 14). В даному листі банк зазначив про використання свого права діяти в рамках п. 3.2.5. кредитного договору, зважаючи на обставини напруженої і нестабільної ситуації в країні та виходячи із пріоритетності підтримки цінової стабільності в державі, сприяння стабільності банківської системи України в цілому.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення № 51 про запровадження з 03.03.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Позовні вимоги мотивовані наявністю заборгованості ПАТ «Готелі Трускавця» за кредитом, сплатою процентів за користування кредитом та іншої заборгованості за кредитним договором, яка за станом на 14.08.2015 року становила 169 747,17 грн.

У звязку з наведеним позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою, відповідно до якої просив суд:

1.В рахунок погашення заборгованості відповідача за договором кредиту № КЮ-ВКЛ- 2023551 від 21.01.2014 року у розмірі 169 747,17 грн., яка складається з: суми заборгованості за строковим кредитом - 95 000,00 грн.; суми заборгованості по строковим процентам - 1 202,00 грн.; суми заборгованості по простроченим процентам - 19 575,87 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення процентів - 5 674,86 грн.; сума трьох процентів річних від суми прострочених 294,44 грн.; штрафу 48 000,00 грн.;

звернути стягнення за іпотечним договором від 21.01. 2014 року, посвідченим ОСОБА_6 приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу 21.01.2014р. зареєстрованим за № 70, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, що належить на праві власності ПАТ «Готелі Трускавця», а саме на нежитлову будівлю, загальною площею 9 216,8 кв.м, розташовану за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Дрогобицька, будинок 7.

2.Визнати право власності за ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки, що належить на праві власності ПАТ «Готелі Трускавця», а саме на нежитлову будівлю, загальною площею 9 216,8 кв.м, розташовану за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Дрогобицька, будинок 7.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження Господарським судом Львівської області, відповідач оплатив заборгованість по тілу кредиту на суму 95 000 грн., 19 575,87 грн. заборгованість по простроченим процентам, 4 248,44 грн. заборгованість по строковим процентам, пеню на суму 2962,64 грн., суму 3% річних на суму 158,86 грн., що підтверджено долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

В процесі розгляду справи позивачем подано заяву (вх. №1881/16 від 01.04.2016 року) про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд:

1. В рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Готелі Трускавця» за договором кредиту №КЮ-ВКЛ-2023551 від 21.01.2014р. у розмірі 216 000,00 грн., яка складається з: за Договором кредиту п. 3.3.9. (несвоєчасне надання звітності) 6 випадків, кожен випадок по 2% від ліміту заборгованості, ліміт заборгованості 800 000,00 гривень, нараховано штрафу 96 000,00 гривень; за Договором кредиту п. 3.3.16.2 (несвоєчасна оплата по Договору страхування майна 2-й етап) 1 випадок, 2% від ліміту заборгованості, ліміт заборгованості 800 000,00 гривень, нараховано штрафу 16 000,00 гривень; за Договором кредиту п. 3.3.16.3 (переведення оборотів, надання щоквартально довідок з інших банків) 5 випадків, кожен випадок по 2% від ліміту заборгованості, ліміт заборгованості 800 000,00 гривень, нараховано штрафу 80 000,00 гривень; за іпотечним договором п. 5.6. 1 випадок, 3% від ліміту заборгованості, ліміт заборгованості 800 000,00 гривень, нараховано штрафу 24 000,00 гривень

звернути стягнення за іпотечним договором від 21 січня 2014 року, посвідченим ОСОБА_6 приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу 21.01.2014р. зареєстрованим за № 70, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, що належить на праві власності ПАТ «Готелі Трускавця», а саме на нежитлову будівлю, загальною площею 9 216,8 кв.м, розташовану за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вулиця Дрогобицька, будинок 7.

2.Визнати право власності за ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки, що належить на праві власності ПАТ «Готелі Трускавця», а саме на нежитлову будівлю, загальною площею 9 216,8 кв.м, розташовану за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Дрогобицька, будинок 7.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог сума в розмірі 216 000 грн. нарахована позивачем відповідачу за неналежне виконання не основного зобовязання, а інших умов кредитного договору, зокрема щодо несвоєчасного надання звітності, несвоєчасної оплати по договору страхування майна (2-й етап), непереведення оборотів та ненадання щоквартально довідок з інших банків.

Відповідно до п. 3.2.5. кредитного договору банк наділений правом безумовно та без попереднього повідомлення і погодження позичальника в односторонньому порядку відмовитись від надання позичальнику кредиту та/або від виконання будь-яких інших зобовязань перед позичальником, а також вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісії та можливих штрафних санкцій, зокрема, у разі: погіршення фінансового стану позичальника фінансових труднощів позичальника).

З аналізу статті 5 кредитного договору вбачається, що у випадку настання випадків/обставин, передбачених, зокрема п. 3.2.5. кредитного договору, позичальник зобовязується здійснити, зокрема, дострокове погашення кредиту в повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та можливі санкції, нараховані згідно з умовами цього договору, у той строк, що буде зазначений кредитором безпосередньо у своєму письмовому повідомленні-вимозі про дострокове повернення кредиту.

Судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що позивачем не доведено обставин повідомлення ним позичальника про дострокове повернення кредиту, як це передбачено п. 5.1. кредитного договору. Лист позивача від 14.03.2014 року, який був надісланий на адресу відповідача як відповідь на його вимогу про надання траншу в розмірі 80 000,00 грн., таким листомповідомленням про дострокове повернення кредиту вважатися не може. Тобто, лист позивача від 14.03.2014 року вимоги про дострокове повернення кредиту не містить, як і не містить посилання на п. 5.1. кредитного договору.

Разом з цим, п.п. 6.1., 6.2. договору іпотеки передбачено, що право іпотеки виникає у іпотекодержателя з моменту нотаріального посвідчення цього договору. У випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, кредитним договором або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до п. 7.2. іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Статтею 589 ЦК України та статтею 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормами чинного законодавства України, зокрема, ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Також в пункті 4.4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 року № 11 Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів розяснено, що у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання. Невиконання зазначеної передумови відповідно до частини другої статті 35 Закону України "Про іпотеку" є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Виконання основного зобов'язання виключає можливість задоволення вимог за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Розглянувши матеріали справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що банк не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних доказів надсилання ним на адресу позичальника (іпотекодавця) в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання за кредитним договором.

Разом з цим, позивач не ставив перед судом і вимоги про стягнення з відповідача суми боргу, що слугувало б підставою встановлення судом факту невиконання зобовязання, забезпеченого іпотекою. Вимогою позивача, яка викладена у позовній заяві, так і в заяві від 25.03.2016 року про збільшення розміру позовних вимог, є стягнення певної суми, яка визначена лише позивачем (а не встановлена судом), як сума часткового погашення заборгованості, шляхом звернення стягнення за іпотечним договором від 21.01.2014 року у спосіб визнання за позивачем права власності на весь предмет іпотеки, що не відповідає встановленому ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та вищенаведеною постановою пленуму Вищого господарського суду України порядку проведення стягнення на предмет іпотеки, і відповідно правомірності такого стягнення шляхом визнання за позивачем права власності на іпотечне майно.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, і чи допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору завдає збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України).

Враховуючи обставини погашення боржником під час розгляду справи в суді першої інстанції суми основної заборгованості, зокрема, суми кредиту, процентів за користування, пені та трьох процентів річних, які були заявлені позивачем до стягнення, а нараховані штрафи (за несвоєчасне надання звітності, несвоєчасну оплату по договору страхування майна 2-й етап, непереведення оборотів та ненадання щоквартально довідок з інших банків) не є збитками позивача в розумінні норм ст. 23 ЦК України та ст. 220 ГК України, і не заявлені до їх визнання та стягнення, як таких з оцінкою судом підставності цих вимог, суд не встановив підстав для стягнення зазначеної позивачем суми штрафу і пені шляхом звернення стягнення на заявлене майно.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції була надана правомірна оцінка неспіврозмірності вимог позивача між заявленою сумою заборгованості (факт наявності якої судом до цього не був встановлений і встановлення такого факту у судовому порядку як окрема вимога позивачем не визначалось) і вартістю майна відповідача, право власності на яке позивач вимагав визнати за собою. При цьому, апеляційний суд враховує, що оскільки заявлений борг на суму 216000,00 грн. при вартості майна, переданого в заставу, як на дату укладення договору (14 309 570 грн.), так і на дату складення звіту оцінки вартості майна за станом на 21.03.2016 року (39 506 349 грн.) був значно менший 90 % вартості заставленого майна , та враховуючи, що позивач віднесений до категорії неплатоспроможних, то задоволення позовних вимог призведе до неможливості повернення відповідачу різниці між вартістю переданого позивачу майна та сумою заявленого боргу і як результат несправедливості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі. спростовуються вищенаведеними висновками суду та матеріалами справи, та не можуть слугувати підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги за результатами перегляду рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р. у справі № 914/2938/15 покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 05.04.2016 р. у справі №914/2938/15 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу від 15.04.2016 р. Публічного акціонерного товариства Дельта Банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Дельта Банк ОСОБА_2 залишити без задоволення.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 24.06.2016 р.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.