ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2016 р. Справа № 923/1635/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Зуденко Є.С. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" м. Каховка Херсонської області,

до

відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" м.Каховка Херсонської області,

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка" м.Каховка Херсонської області

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача - уповноважені особи ОСОБА_1, довір. № 221 від 30 вересня 2015р., ОСОБА_2, довір. від 30 вересня 2015р.

від відповідача - 1 - не прибули

від відповідача - 2 - не прибули

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" (відповідач-1), товариства з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка" (відповідач-2), в якій просить визнати недійсним договір №24-07/15-3 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.06.2015 р., укладений між відповідачем-1 і відповідачем-2.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 1, 22, 54 ГПК України.

01 жовтня 2015 року відповідач-1 у справі подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що спірний договір ніяким чином не порушує права та обовязки позивача у цій справі. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи (а.с. 50-74).

12 листопада 2015 року позивач у справі подав до суду додаткові письмові пояснення по справі. Дані пояснення суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи (а.с. 84-85).

Розгляд справи відбувався поза межами строку, встановленого ч.3 ст. 69 ГПК України, згідно ухвал суду від 12.11.2015 р. та від 28.12.2015 р., від 13.06.2016 р.

27 листопада 2015 року представник позивача подав до суду клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів.

Надалі, 30 листопада 2015 року представник позивача із супровідним листом подав до суду виправлене клопотання про призначення комплексної судово-почеркознавчої, судово-технічної експертиз, оскільки в попередньому клопотанні від 27.11.2015 р. ним було допущено технічну помилку.

Ухвалою від 01.12.2015р. провадження у справі №923/1635/15 було зупинено, призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи, проведення яких доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

21.12.2015 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист-повідомлення №11-39/4352 від 11.12.2015 р., в якому Одеський НДІСЕ повідомив, що у зв'язку з відсутністю на теперішній час в інституті відповідного обладнання провести дослідження по питанням: "Чи виконані підписи директора ТОВ "Спорт сервіс - Каховка" та ТОВ "Агрохімсервіс - Каховка" на договорі уступки прав (цесії) № 24-07/15-3 від 27.07.2015 р. в той час, яким датований даний документ? " не можливо. Також, 21.12.2015 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист-повідомлення №11-39/4364 від 14.12.2015р., в якому останній повідомив, що у зв'язку з великою експертною завантаженістю, фахівці у галузі почеркознавства зможуть приступити до вивчення матеріалів справи та послідуючому до виконання вказаної експертизи в першій декаді березня 2016 р. Крім того, зазначена експертна установа у вищезгаданих листах просить надання згоди на продовження терміну проведення експертизи та повідомити її письмово про прийняте судом рішення.

Надалі, листом №923/1635/15/13201/15 від 28.12.2015 р., суд повідомив Одеський НДІСЕ, що вважає за необхідне розглянути зазначені питання в засіданні суду за участю представників сторін. Також, зазначив, що про результати розгляду листів №11-39/4364 та №11-39/4352, Одеський НДІСЕ буде повідомлено додатково.

Ухвалою суду від 28.12.2015р. суд поновив провадження у справі №923/1635/15 та призначив розгляд справи на 12 січня 2016р. та зобов'язав сторін письмово викласти позицію щодо продовження терміну експертизи, а також надати пропозиції щодо судово-експертних установ, які могли б виконати судову експертизу у справі.

12 січня 2016р. до суду від позивача у справі надійшла заява, з якої слідує, що позивач вважає за доцільне, доручити проведення обох експертиз Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м.Київ, вул.Смоленська, 6). Дану заяву суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 137).

12 січня 2016р. до суду від відповідача-1 у справі надійшла заява, з якої слідує, що відповідач-1 вважає за недоцільним проведення вищевказаної експертизи у даній справі. Дану заяву суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 138).

Ухвалою від 12 січня 2016р. провадження у справі №923/1635/15 було зупинено, призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Листом № 1336/16-33/1337/1338/16-32 від 30.05.2016 р. Київський науково-дослідний інститут судових експертиз направив повідомлення про неможливість надання висновку у звязку з ненадходженням оригіналів досліджувальних документів та додаткових матеріалів до КНДІСЕ.

Ухвалою суду від 13.06.2016р. суд поновив провадження у справі №923/1635/15 та призначив розгляд справи на 24 червня 2016р.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача-1 у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-2 не направив свого представника в судове засідання, не надав відзив на позов та витребувані судом документи, про причини неявки суд не повідомив, хоча відповідно до ст. ст. 64, 77 ГПК України був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні згідно з приписами ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення після закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

24 липня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" (відповідач-1, цедент) та товариством з обмеженою відповідальністю "Спорт сервіс-Каховка" (відповідач-2, цесіонарій) укладено Договір 24-07/15-3 уступки прав (цесії) по Договору займу.

Відповідно до п. 1.1 Договору цедент передає, а цесіонарій приймає в повному обсязі права (вимоги), що належить цеденту та випливають із вказаного нижче Договору займу, укладеного між цедентом та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма Спортервіс і К".

Згідно з п. 2.1 Договору, права (вимоги), що належить цеденту, виникли в силу надання цедентом боржнику грошових коштів за Договором займу № 01/02-12 від 01.02.2012 р. та складають право вимагати суму в розмірі 670 900 грн.

Оригінал вищевказаного Договору, засвідчений підписами сторін Договору та мокрими печатками юридичних осіб було надано суду для огляду і досліджено, після чого повернуто відповідачу-1.

ТОВ "Виробничо-комерційна фірма Спортервіс і К" (позивач) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору 24-07/15-3 уступки прав (цесії) по Договору займу з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Позивач посилається на те, що на дату укладання спірного Договору, цедент не мав права вимагати від позивача зазначені у спірному Договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має.

З огляду на викладене, позивач вважає, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача, оскільки за таким Договором передано право неіснуючої вимоги до позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

У п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" зазначено, що за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним Договір 24-07/15-3 уступки прав (цесії) по Договору займу від 24.07.2015 р. на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною; обґрунтована дана вимога тим, що цедент не мав права вимагати від позивача зазначені у спірному Договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Договір 24-07/15-3 уступки прав (цесії) по Договору займу від 24.07.2015 р., не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а також право на судовий захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, в тому числі суб'єктів господарювання. Такі ж положення містяться у ст. 1 ГПК України.

Юридична наука та судова практика розмежовують поняття права на звернення до суду з позовом за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів на право пред'явлення позову у процесуальному значенні і право на пред'явлення позову в матеріальному значенні. Право на звернення до суду з позовом у процесуальному значенні передбачає, що кожна особа, яка вважає, що її права або охоронювані законом інтереси порушуються, має право звернутись до суду з позовом про захист цих прав та інтересів, і суд, з урахуванням підвідомчості, не має права відмовити у прийнятті цього позову до розгляду. Матеріальне право на позов передбачає дійсну, тобто реальну існуючу наявність порушення прав або охоронюваних законом інтересів, тобто наявність матеріально-правового інтересу особи, що звернулась до суду з позовом. При цьому, при наявності такого порушення суд повинен задовольнити позов, тобто захистити ці права, а при відсутності таких порушень підстави задоволення позову відсутні тобто в позові необхідно відмовити.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Разом з тим, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, позивач не зазначив чим порушуються саме його права наявністю оспорюваного ним Договору, та не обґрунтував, у зв'язку з чим саме він звернувся з позовом у даній справі.

Посилання позивача на те, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача, оскільки за таким Договором передано право неіснуючої вимоги до позивача, судом не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Посилання позивача на недійсність вимоги нічим не обґрунтоване, спірний Договір є волевиявленням сторін, який ніяким чином не порушує права та обовязки позивача у цій справі.

Отже, уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 30.06.2016 р.

Суддя В.П.Ярошенко