КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа№ 910/28673/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Коршун Н.М.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Підліснюк В.Ю. - дов. б/н від 03.11.2015 року

від відповідача Галуза Л.О. - дов. № 147 від 29.12.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства

«Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство

промислового залізничного транспорту»

на рішення господарського суду міста Києва

від 24.12.2015 року (суддя Борисенко І.І.)

у справі №910/28673/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Укртрансдизель» (далі - ТОВ «Укртрансдизель»)

до Приватного акціонерного товариства

«Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство

промислового залізничного транспорту»

(далі - ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ»)

про стягнення 131 870, 74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.12.2015 року у справі № 910/28673/15 позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ТОВ «Укртрансдизель» 126 185, 22 грн. інфляційних втрат, 5 185, 69 грн. 3% річних, 1 970, 56 грн. судового збору. У решті в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. На думку апелянта, судом першої інстанції неправомірно застосовано ст. 625 ЦК України та порушено вимоги процесуального права, зокрема, ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами аналізу всіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності тощо.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/28673/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено розгляд справи на 31.05.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 31.05.2016 року розгляд справи відкладено на 21.06.2016 року у зв'язку з неявкою представника позивача.

21.06.2016 року через перебування судді Мартюк А.І. у відпустці, проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/28673/15г та призначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя - Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

На підставі ч. 1 ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги (п. 9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України»).

В судовому засіданні представник апелянта доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення за наведених в скарзі підстав скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, оскаржене рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «Укртрансдизель» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» про стягнення 126 185,22 грн. збитків від інфляції та 5 685,52 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в силу вимог ст. 625 ГПК України відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних до повного фактичного виконання рішення господарського суду Черкаської області від 19.05.2015 року у справі № 925/720/15 тощо.

ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» у відзиві проти позову заперечив, посилаючись на те, що діючим законодавством не передбачено права кредитора вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих окремо на встановлену в судовому рішенні суму боргу, за період примусового виконання відповідного судового рішення, тому поданий позов не підлягає задоволенню через його безпідставність.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Так, задовольняючи позов частково, місцевий суд врахував погашення відповідачем заборгованості за рішенням суду від 19.05.2015 року по справі № 925/720/15 наступним чином: 08.07.2015 р. - 460000,00 грн., 09.07.2015 р. - 230000,00 грн., 13.07.2015 р. - 230000,00 грн., 13.07.2015 р. - 226473,85 грн., погодився з наданим позивачем розрахунком 3% річних, нарахованих на суму 760 151, 93 грн., та задовольнив вимогу про стягнення 3% річних в розмірі 5 185,69 грн. за період з 21.04.2015 року по 12.07.2015 року, оскільки позивач здійснив розрахунок за судовим рішенням за квітень, травень, червень, загалом на 91 день, відтак вважав його обґрунтованим й позов задовольнив тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на свій території України.

На підставі ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи, рішенням господарського суду Черкаської області від 19.05.2015 року у справі № 925/720/15 стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь ТОВ «Укртрансдизель» 760 151 грн. 93 коп. боргу, 335 227 грн. інфляційних нарахувань, 28 615 грн. 03 коп. три проценти річних та 22 479 грн. 89 коп. витрат на сплату судового збору. У задоволенні решти позову до ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ" відмовлено. Прийнято відмову від позову до ПП «Оскар». Припинено провадження у справі в частині позову до ПП «Оскар».

На виконання згаданого рішення 10.06.2015 року видано наказ.

Таким чином, судом у справі № 925/720/15 було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №1/081013 на суму 760 151,93 грн. та нараховано інфляційну складову з лютого 2014 року по березень 2015 року від суми боргу 760 151,93 грн., а 3% річних з 18.01.2014р. по 20.04.2015р. від суми боргу 760 151,93 грн.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання припиняється, згідно ст. 598 ЦК України, частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім цього, на підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Аналогічні приписи містяться й в ст. 193 ГК України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений договором або законом строк (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив, що зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, то наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 625 ЦК України.

Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові у справі №12/207 від 14.11.2011року при перегляді постанови Вищого господарського суду України від 15.06.2011 року за позовом ПП «Анабуд» до ТОВ «Ілта» про стягнення суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

У відповідності до ч. 2 п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідач погасив заборгованість за рішенням суду від 925/720/15 від 19.05.2015 року таким чином: 08.07.2015 року - 460000,00 грн., 09.07.2015 року - 230000,00 грн., 13.07.2015 року - 230000,00 грн., 13.07.2015 року - 226473,85 грн.

За наведених підстав, апеляційний господарський суд вважає правомірними висновки місцевого суду про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму 760 151,93 грн., до повного фактичного виконання рішення суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2012 року у справі №52/30 та в п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», зазначено, що при застосуванні індексу інфляції, індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Погашення заборгованості відповідачем відбулось до 15 числа відповідного місяця, отже, суд першої інстанції дійшов законного висновку, що, зроблений позивачем, розрахунок 3% річних є не обґрунтованим, а вимога про стягнення 3% за період з 21.04.2015 року по 12.07.2015 року річних підлягає задоволенню в розмірі 5 185,69 грн.

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача індекс інфляції за період з квітня 2015 року по липень 2015 року в сумі 126 185,22 грн. та 3% річних за період з квітня 2015 року по липень 2015 року в розмірі 5 685,52 грн.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд вважає, що прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум: інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В зв'язку з цим доводи апелянта про те, що оскаржене рішення підлягає скасуванню через неправомірне застосування ст. 625 ЦК України не заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст.99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2015 року у справі № 910/28673/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/28673/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Н.М. Коршун

С.О. Алданова