ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 911/1441/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

До Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа»

Про стягнення 831316,65 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14-167 від 11.06.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 867/08 від 16.05.2016 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» про стягнення 831316,65 грн. з яких 123362,61 грн. основного боргу, 207074,20 грн. пені, 28788,47 грн. 3 % річних, 472091,37 грн. інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2016 року порушено провадження у справі № 911/1441/16 та призначено справу до розгляду на 23.05.2016 року.

23.05.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на помилки в розрахунку позову, також відповідач завив клопотання про зменшення неустойки.

В судовому засіданні 23.05.2016 року судом, у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва в розгляді справи на 21.06.2016 року.

В судовому засіданні 21.06.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, господарський суд

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець, позивач) та Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» (Покупець, Споживач, відповідач) було укладено Договір №1575/14-КП-17 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору Продавець зобов'язався поставити Покупцеві імпортований природний газ за період з 01.01. 2014 року по 31.12.2014 року виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання, а Покупець зобовязався прийняти та оплачувати газ на умовах цього Договору.

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня - грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 307,941 тис. куб. м. на загальну суму 1 626 033,21 грн., що підтверджуються актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 року, 28.02.2014 року, 31.03.2014 року, 31.10.2014 року, 30.11.2014 року, 31.12.2014 року.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 1 626 033,21 грн., що відповідачем по суті не заперечено та не спростовано.

Однак, відповідач свої зобовязання з оплати отриманого природного газу своєчасно та в повному обсязі не виконав, природний газ оплачував з простроченнями. Як зазначено в позові, станом на 27.01.2016 року сума основної заборгованості за Договором за використаний природний газ складає 123 362,61 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставку газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Покупець зобовязується сплатити Продавцю крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У звязку з чим, позивач просить стягнути з відповідача 207 074,20 грн. пені згідно доданого до позову розрахунку.

Також, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з не повним та несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобовязань з оплати природного газу, позивач просить стягнути з відповідача 472 091,37 грн. інфляційних та 28 788,47 грн. 3% річних.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду спору відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив про сплату основної заборгованості в повному обсязі. Зокрема, позивач надав докази, що на день звернення позивача до суду з позовною заявою, основна заборгованість у сумі 123 362,61 грн. була погашена повністю. На підтвердження чого, відповідачем надано суду платіжні доручення: від 01.03.2016 року на суму 15 564,37 грн.; від 02.03.2016 року на суму 38 907,56 грн.; від 03.03.2016 року на суму 6 963,22 грн.; від 04.03.2016 року на суму 11 445,90 грн.; від 09.03.2016 року на суму 48 239,42 грн. та від 10.03.2016 року на суму 2 242,14 грн. Всього на суму 123326,61 грн.

Факт сплати позивачем основної заборгованості визнано позивачем в ході розгляду спору.

Таким чином, враховуючи, що позов подано до суду 22.04.2016 року (згідно зі штампом на конверті, в якому надійшла позовна заява), а надані платіжні доручення свідчать про сплату заборгованості протягом першої декади березня 2016 року, станом на день звернення до суду заборгованість була погашена відповідачем в повному обсязі, тому підстави для задоволення позову у відповідній частині відсутні.

Щодо посилання відповідача на необхідність припинення провадження у справі в частині основного боргу на підставі п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, суд зазначає, що відповідна норма застосовується в разі врегулювання пору після порушення провадження у справі. Оскільки, заборгованість погашена до звернення позивача до суду, позов у відповідній частині поданий безпідставно, тому задоволенню не підлягає.

В той же час, з матеріалів справи вбачається прострочення відповідачем оплати природного газу, спожитого у спірному періоді.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідач у відзиві заперечував проти розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат, зокрема зазначаючи, що у відповідності до п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» день фактичної сплати заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Натомість позивачем до розрахунку включені дні фактичної сплати сум заборгованості. Також, відповідач зазначає, що інфляційні втрати розраховані не за кожний місяць, а за період протягом декількох місяців з виведенням середнього індексу інфляції, що значно перевищує встановлений індекс інфляції у відповідних місяцях.

Також, відповідач подав до суду клопотання про зменшення пені на 90% та надав контррозрахунок інфляційних.

Згідно з п.7.2. Договору у разі невиконання відповідачем пункту 6.1. умов цього Договору, він зобовязується сплатити позивачу крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. Договору, строк в межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної суми заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що позивачем неправомірно включено до періодів прострочення дні часткової сплати відповідачем заборгованості.

Як визначено п. 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Позивач в поясненнях щодо нарахування інфляційних визнав, що відповідні нарахування проведені ним фактично «інфляція на інфляцію», що відповідною нормою ст. 625 Цивільного кодексу України не передбачено. Зокрема, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, правомірним є нарахування інфляційних на суму боргу, що у відповідності до п. 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» допускається за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», як наведено в контррозрахунку відповідача.

Таким чином, інфляційні підлягають частковому задоволенню в розмірі згідно з контррозрахунком відповідача, що складає 249589,63 грн., який здійснено з врахуванням п. п. 1.9., 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» і перевірено судом.

Також, відповідач у відзиві просив суд зменшити заявлену до стягнення пеню, як надмірно велику в порівнянні зі збитками кредитора.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суд України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що прострочення, за які нараховано пеню, здебільшого були нетривалими, заборгованість систематично погашалась частинами і на день звернення з позовом відсутня. Наведені обставини свідчать про відсутність факту завдання позивачу значних збитків.

З огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір неустойки, у вигляді пені на 90%, тобто на 186366,78 грн., відповідно задоволенню підлягає пеня в розмірі 10% від заявленої в позові, що складає 20707,42 грн.

Щодо розрахунку 3% річних, судом встановлено, що в такому розрахунку позивачем неправомірно включено до періодів прострочення дні фактичної сплати заборгованості. У звязку з чим, судом здійснено правильний розрахунок, згідно з яким правомірним є нарахування 3% річних в сумі 28653,60 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 249589,63 грн. інфляційних, 28653,60 грн. 3% річних та 20707,42 грн. пені. В решті позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідно до п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 року № 7 у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Згідно абз. 3 п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 року № 14, судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (з врахуванням суми зменшення пені).

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, 3в, код 13713569) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 249589,63 грн. інфляційних, 28653,60 грн. 3% річних, 20707,42 грн. пені та 7279,76 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено:29.06.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін