РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2016Справа №910/3520/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Рустам"
доПублічного акціонерного товариства "Авант-Банк"
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні:
позивача:1. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
відповідача:2. ОСОБА_1
3. ОСОБА_2
4. ОСОБА_3
5. ОСОБА_4
6. ОСОБА_5
7. ОСОБА_6
позивача:8. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмаркет"
провизнання відсутнім права на звернення стягнення на предмет іпотеки

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача:Гвоздецький А.М.
від відповідача:ОСОБА_8
від третьої особи 1:ОСОБА_9
від третіх осіб 2, 3, 4:ОСОБА_10
від третіх осіб 5, 6, 7:не з'явилися
від третьої особи 8:ОСОБА_7

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рустам" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" про визнання відсутнім права.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч визначеному законодавством порядку було зареєстровано за собою право власності на належну позивачу та передану в іпотеку ПАТ "Дельта Банк" згідно іпотечного договору від 21.01.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №77, нежитлову будівлю літ. "А-3", загальною площею 12 356,99 кв.м., що розташована за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, 256-б, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01, у зв'язку з чим позивач вказує на існування правових підстав для визнання відсутнім у відповідача права на звернення стягнення на вказане майно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2016 порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", розгляд справи призначено на 23.03.2016.

В судовому засіданні 23.03.2016 представником третьої особи 1 було подано письмові пояснення по суті спору, відповідно яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказував на те, що відповідачем всупереч визначеному законодавством порядку було зареєстровано за собою право власності на належну позивачу та передану в іпотеку третій особі 1 нежитлову будівлю, адже укладення договору застави майнових прав № 213 (235), на який відповідач вказує як правову підставу набуття права вимоги за спірним іпотечним договором, відбулось з порушенням п.п. 1,5,7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та обмежень встановлених Постановою Правління НБУ № 692/БТ від 30.10.2014, Законом України "Про банки та банківську діяльність", у зв'язку з чим останній є нікчемним, про що відповідача було повідомлено відповідним повідомленнями уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.03.2016 суд залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, відклав розгляд справи на 06.04.2016.

06.04.2016 через канцелярію суду представником відповідача було подано відзив на позовну заяву за змістом якого вказував проти позову заперечував та в його задоволенні просив відмовити повністю, вказував на те, що: право вимоги за спірним Іпотечним договором було правомірно набуто на підставі договору застави майнових прав №213 внаслідок віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних згідно постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150; згідно оцінки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Авант-Банк" Ларченко І.М. відсутні підстави, передбачені ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" для визнання нікчемним договору застави майнових прав №213; заявлена позивачем позовна вимога не відповідає встановленим законодавством способам захисту прав і інтересів в суді.

Також, представником відповідачем через канцелярію суду було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної справи №910/1209/16.

У судовому засіданні 06.04.2016 за усними клопотаннями третіх осіб було відкладено розгляд справи на 21.04.2016.

20.04.2016 через канцелярію суду представником позивача було подано письмові пояснення за змістом яких позивач в підтвердження позовних вимог вказував на те, що: обраний ним спосіб захисту відповідає закріпленому в положеннях ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997, принципу гарантованості кожному права на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом; рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" щодо нікчемності договору застави майнових прав №213 з підстави, визначених п.п. 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що не оскаржувалися; порушення відповідачем позасудового порядку звернення стягнення на спірний предмет іпотеки, що полягає у не надсиланні на адресу позивача і ТОВ "Фудмаркет" вимоги, передбаченої приписами ст. 35 Закону України "Про іпотеку".

21.04.2016 представниками третіх осіб 2, 3, 4 були подані заперечення на позовну заяву за змістом яких останні проти позову заперечували, в його задоволенні просили відмовити повністю, вказували на те, що всі доводи позивача спростовуються викладеними у відзиві відповідача обставинами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.04.2016 суд продовжив строк розгляду спору, витребував у ПАТ "Авант-Банк " для огляду в судовому засіданні: оригінал вимоги від 17.07.2015 вих. № 905, направленої на адресу ТОВ "Рустам"; оригінал доказів направлення вимоги від 17.07.2015 вих. № 905 на адресу ТОВ "Рустам", а саме: оригінал опису вкладення у цінний лист та оригінал чеку; належним чином засвідчені копії та оригінали доказів: отримання ТОВ "рустам " вимоги від 17.07.2015 вих. № 905; направлення та отримання ТОВ "Фудмаркет" письмової вимоги про усунення порушень, направленої у порядку ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", розгляд справи відклав на 18.05.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.05.2016 розгляд справи відкладено на 25.05.2016, витребувано у ПАТ "Авант-Банк" для огляду в судовому засіданні оригінал поштового повідомлення з відміткою про вручення ТОВ "Рустам" вимоги від 17.07.2015 вих. №905.

Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням сторін.

В судове засідання, призначене на 24.06.2016, з'явилися представники позивача, відповідача, третіх осіб 1, 2, 3, 4, 8.

Представник позивача та третьої особи 8 позовні вимоги підтримує з підстав викладених у позові та додаткових пояснень, просить задовольнити їх повністю.

Представники відповідача та третіх осіб 2, 3, 4 проти позовних вимог заперечують з підстав викладених у відзиві та запереченнях, в їх задоволенні просять відмовити повністю.

Представник третьої особи 1 позовні вимоги підтримує.

Судом в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної справи №910/1209/16 відмовлено з огляду на недоведеність заявником існування обставин, з якими приписи ст. 79 Господарського процесуального кодексу України пов'язуються можливість зупинення провадження у даній справі (не доведення неможливості вирішення даного спору до розгляду судом спору у справі №910/1209/16).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив.

21.01.2011 між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (після зміни найменування та правонаступництва - Публічне акціонерне товариство "Омега Банк") (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рустам" (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., зареєстрований в реєстрі за №77, (надалі - "Іпотечний договір") відповідно до умов якого іпотекодавець в забезпечення виконання ТОВ "Фудмаркет" взятих на себе згідно кредитного договору №19К-Н від 21.01.2011 зобов'язань передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, літ. "А-3", загальною площею 12 356,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Московський, 256-Б.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками судового процесу, що 18.06.2013 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги №1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1358, ПАТ "Омега Банк" відчужило на користь ПАТ "Дельта Банк" в т.ч. право вимоги за кредитним договором №19К-Н від 21.01.2011 та Іпотечним договором.

05.02.2015 між ПАТ "Авант-Банк" (заставодержатель) та ПАТ "Дельта Банк" (заставодавець) було укладено договір застави майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №213, до якого в подальшому було внесено зміни на підставі договору про внесення змін та доповнень, укладеного 12.02.2015 між сторонами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрованого в реєстрі за №235, (надалі разом - "Договір застави майнових прав №213"), відповідно до умов якого предметом застави за договором є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними особами (далі - боржниками), що є його невід'ємною частиною, в т.ч.: кредитний договір №19К-Н від 21.01.2011, укладений між ПАТ "Сведбанк", правонаступником всіх прав та обов'язків якого за кредитним договором є заставодавець за цим договором, та ТОВ "Фудмаркет".

Листами від 05.03.2015 №260 та від 19.03.2015 №365 ПАТ "Авант-Банк" повідомило ТОВ "Фудмаркет" про те, що на підставі Договору застави майнових прав №213 відповідач набув прав вимоги, що випливають з кредитного договору №19К-Н від 21.01.2011 внаслідок прийняття постави Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних".

27.11.2015 державним реєстратором Харківського міського управління юстиції на підставі Іпотечного договору, Договору застави майнових прав №213 було зареєстровано за ПАТ "Авант-Банк" право власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором.

Спір у справі стосується законності набуття відповідачем прав вимоги за Іпотечним договором.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, відповідний договір.

В даному випадку, підставою набуття відповідачем прав іпотекодержателя за Іпотечним договором останнім визначається Договір застави майнових прав №213, відповідно до умов якого останнім було набуто таких прав внаслідок віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних згідно постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Постановою Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" було введено куратора Національного банку України, встановлено певні обмеження у діяльності Банку, зокрема - зобов'язано не передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

Тобто, в силу приписів ст.ст. 66, 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п.п. 5.1, 5.3, 5.7, 7.9 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №346 від 17.08.2012, укладення Договору застави майнових прав №213 як і зазначеного акту приймання-передачі, який би встановлював предмет такої застави, могло мати місце не інакше як за відповідним погодженням з куратором ПАТ "Дельта Банк", адже такі дії є переданням в забезпечення третім особам майна та активів такого банку.

В той же час, матеріали справи не містять доказів погодження куратором як вчинення спірного договору застави, так і складення/підписання відповідно акту приймання-передачі, із складенням якого фактично пов'язується момент укладення такого правочину застави, з призначеним Національним банком України куратором ПАТ "Дельта Банк".

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 02.03.2015 Правлінням Національного банку України було прийняло постанову №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до категорії неплатоспроможних" на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" відповідно до якого запроваджено у ПАТ "Дельта Банк" тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці з 03.03.2015 до 02.06.2015, а подальшому згідно рішення №71 від 08.04.2015 - продовжено до 02.09.2015.

У відповідності до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України. Уповноважена особа Фонду: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

В силу наведених приписів законодавства України вбачається, що на уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладається обов'язок з проведення перевірки протягом дії тимчасової адміністрації укладених відповідним банком договорів на предмет їх нікчемності з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, із наявного в матеріалах справи витягу з протоколу №5 від 18.05.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015, вбачається, що за наслідками проведення перевірки укладених ПАТ "Дельта Банк" договорів було встановлено нікчемність Договору застави майнових прав №213 з підстав, визначених п.п. 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: відсутності погодження спірного правочину куратором ПАТ "Дельта Банк"; надання з укладенням спірного правочину переваг ПАТ "Авант-Банк" перед іншими кредиторами; внаслідок укладення спірного правочину ПАТ "Дельта Банк" прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; з укладення спірного правочину ПАТ "Дельта Банк" фактично безоплатно здійснив відчуження майна та відмовився від власних майнових вимог.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" було повідомлено ПАТ "Авант-Банк" про нікчемність Договору застави майнових прав №213, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про нікчемність від 10.06.2015 №3027 та від 12.06.2015 №3273.

Доказів скасування відповідних рішень комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк"№67 від 11.03.2015, матеріали справ не містять.

Посилання відповідача на те, що згідно оцінки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Авант-Банк" Ларченко І.М. відсутні підстави, передбачені ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" для визнання нікчемним Договору застави майнових прав №213 з огляду на відсутність документального підтвердження даного, викладені вище обставини та презумпцію правомірності відповідного акту (рішень про нікчемність) судом відхиляються як необґрунтовані.

За змістом ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на викладене вбачається, що Договір застави майнових прав №213 відповідно до п.п. 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. 7 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст. 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто, не породжує будь-яких прав та обов'язків.

На аналогічні обставини встановлення комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015, нікчемності Договору застави майнових прав №213 з підстав, визначених п.п. 1, 5 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", було вказано і в рішенні господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/1209/16 за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ПАТ "Авант-Банк" про визнання Договору застави майнових прав №213 недійсним, однак відмовлено в задоволенні відповідного позову з огляду відсутність правових підстав для виходу за межі позовних вимог.

У відповідності до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У відповідності до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно із ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положеннями ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, враховуючи нікчемність в силу приписів Закону Договору застави майнових прав №213 правові підстави вважати набутими відповідачем відповідно до його положень прав іпотекодержателя, зокрема, за Іпотечним договором, відсутні.

При цьому, суд з метою повного та всебічного розгляду даного спору вважає також за необхідне дослідити доводи позивача щодо порушення відповідачем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ст. 35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Частиною 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи чинного законодавства України вбачається, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором у випадку існування між сторонами відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі.

Положеннями Іпотечного договору, а саме: п. 12.3, було передбачено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

При цьому, реалізація наведено права в силу приписів ст. 35 Закону України "Про іпотеку" зумовлена дотриманням іпотекодержателем встановленого порядку його реалізації, а саме: іпотекодержатель зобов'язаний направити на адреси іпотекодавця та боржника, відмінного від іпотекодавця, письмові вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, з невиконанням якої протягом тридцяти денного строку приписи чинного законодавства України і пов'язують момент набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, в даному випадку - набуття права власності на нього.

Це підтверджується, в тому числі, положеннями п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (в редакції від 05.04.2015, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), за яким для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги та 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Докази надсилання письмового повідомлення у порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку" на адресу боржника, відмінного від іпотекодавця, тобто ТОВ "Фудмаркет", відповідачем не надавалися. Листом від 25.03.2015 №401, на який у судовому засіданні посилався представник відповідача, ПАТ "Авант-Банк" повідомив про звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав №213 (у порядку, визначеному ч. 3 ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"), а тому цей лист не є письмовою вимогою про усунення порушення в розумінні Закону України "Про іпотеку".

На підтвердження виконання вимог приписів ст. 35 Закону України "Про іпотеку" щодо відправлення письмової вимоги іпотекодавцю відповідачем було додано до матеріалів справу засвідчені власним представником копії вимоги від 17.07.2015 №905, опису-вкладення у цінний лист від 20.07.2015, чеку відділення пошти №2982 від 20.07.2015 та поштового повідомлення з відміткою про вручення ТОВ "Рустам" такої вимоги.

В той же час, позивачем заперечувалося отримання відповідної вимоги.

У відповідності до ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, враховуючи існування заперечень щодо дійсного направлення на адресу позивача вимоги від 17.07.2015 №905, то в силу приписів ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України дані обставини можуть бути доведені не інакше як пред'явленням оригіналів відповідних документів (вимоги від 17.07.2015 №905, опису-вкладення у цінний лист від 20.07.2015 та чеку відділення пошти №2982 від 20.07.2015, поштового повідомлення з відміткою про вручення ТОВ "Рустам" такої вимоги).

З метою встановлення даних обставин судом ухвалами від 21.04.2016 та від 18.05.2016 зобов'язувалося відповідача надати в судовому засіданні: оригінал вимоги від 17.07.2015 №905, направленої на адресу ТОВ "Рустам"; оригінал доказів направлення вимоги від 17.07.2015 №905 на адресу ТОВ "Рустам", а саме: оригінал опису вкладення у цінний лист та оригінал чеку; належним чином засвідчені копії та оригінали доказів отримання такої вимоги: поштового повідомлення з відміткою про вручення ТОВ "Рустам" вимоги від 17.07.2015 №905.

Однак, на виконання вимог ухвал суду відповідачем не було надано оригіналів відповідних документів.

Оскільки, відповідачем не доведено, а судом не встановлено дійсність поданих копій зазначених документів, що підтверджували б отримання позивачем вимоги від 17.07.2015 №905, то додані відповідачем до матеріалів справи копії не можуть вважатися належним доказом встановлення відповідних обставин вручення позивачу такої вимоги.

Таким чином, підстави вважати доведеним належним чином в розумінні приписів 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України факту направлення на адреси іпотекодавця (ТОВ "Рустам") та боржника, відмінного від іпотекодавця (ТОВ "Фудмаркет"), письмових вимог про усунення порушення основного зобов'язання відсутні, що виключає в силу положення ст. 35 Закону України "Про іпотеку" існування обставини, з якими такі приписи пов'язують момент виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

Зважаючи на вищевказане, судом встановлено, а відповідачем не спростовано відсутності у останнього права на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором.

Посилання відповідача на невірно обраний позивачем спосіб захисту як підставу для відмови в позові судом відхиляються з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Крім того, встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі №6-20цс11 та від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13, які в силу положень 11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язком для застосування всіма судами України.

Суд відзначає, що звернення стягнення відповідачем на предмет іпотеки за Іпотечним договором за встановлених обставин відсутності у останнього відповідного права, в повній мірі свідчить про існування порушених прав та інтересів позивача, що підлягають судовому захисту у визначений в позові спосіб.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ "Рустам" про визнання відступнім у ПАТ "Авант-Банк" права на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (03110, м. Київ, вул. І.Клименка, 23, ідентифікаційний код: 36406512) право на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором, укладеним 21.01.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рустам" та Публічним акціонерним товариством "Сведбанк", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., зареєстрованим в реєстрі за №77.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (03110, м. Київ, вул. І.Клименка, 23, ідентифікаційний код: 36406512) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рустам" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, 57; ідентифікаційний код 31635170) судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.06.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.