ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 червня 2016 р.

Справа № 910/5427/15-г

за позовом:Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКООПСПІЛКА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ "УКООПСПІЛКА" Кашути Д.Є. (03065, м.Київ, вул.Василя Чумака, 5)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД" (23600, Вінницька область, м.Тульчин, вул.Полковника Ганжі, 16)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна (01021, АДРЕСА_1)

про визнання недійсним нікчемного правочину - договору іпотеки від 10.12.2014 р. та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Судді Білоус В.В.

Матвійчук В.В.

Cекретар судового засідання: Кузьменко В.В.

Представники:

позивача: Матвієнко Олена Володимирівна

відповідача: Удовенко Костянтин Сергійович

третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ :

В провадженні колегії суддів у складі: головуючого судді Банаська О.О., суддів Говор Н.Д., Мельника П.А. перебувала справа № 910/5427/15-г за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКООПСПІЛКА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ "УКООПСПІЛКА" Кашути Д.Є. до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна про визнання недійсним нікчемного правочину - договору іпотеки від 10.12.2014 р. та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За наслідками розгляду вказаної справи 04.11.2015 року прийнято рішення, яке в подальшому було оскаржено в апеляційному та касаційному порядку.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2016 року, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 року та рішення Господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 року по справі № 910/5427/15-г скасовано, а справу № 910/5427/15-г передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

12.04.2016 року справа № 910/5427/15-г, після її перегляду Вищим господарським судом України, повернулась до Господарського суду Вінницької області.

13.04.2016 р. відповідно до автоматизованого розподілу документообігу суду справу № 910/5427/15-г передано судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 14.04.2016 р. справу № 910/5427/15-г прийнято до провадження суддею Яремчуком Ю.О. та призначено до розгляду на 10.05.2016 року.

В судовому засіданні 10.05.2016 року оголошено перерву до 31.05.2016 року.

26.05.2016 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про призначення колегіального складу суду для розгляду даної справи.

На підставі заяви судді Яремчука Ю.О. від 31.05.2016 року, згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 01.06.2016 року створено колегію для розгляду даної справи у складі головуючого судді Яремчука Ю.О., суддів: Білоуса В.В., Тварковського А.А.

Ухвалою суду від 01.06.2016 року колегією суддів було прийнято справу до провадження з призначенням судового засідання на 21.06.2016 року.

21.06.2016 року член судової колегії Тварковський А.А. перебуває у щорічній відпустці.

21.06.2016 року головуючий суддя звернувся до керівництва суду з заявою про заміну члена колегії, у зв'язку з перебуванням судді Тварковського А.А. у щорічній відпустці.

Розпорядженням керівника апарату суду від 21.06.2016 року на підставі автоматизованої системи авторозподілу зі складу колегії суддів виведено суддю Тварковського А.А. та введено до складу колегії суддю Матвійчука В.В.

Ухвалою суду від 21.06.2016 року колегія суддів прийняла справу до провадження з призначенням судового засідання на 23.06.2014 року.

В судове засідання призначене на 23.06.2016 року з»явився представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача позов визнав, про що зокрема зазначив, у відповідній заяві ( вх. № канц. 06-52/5936/16 від 23.06.2016 року).

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлена ухвалою суду від 21.06.2016 року, при цьому судом були взяті до уваги її пояснення на позовну заяву № 156/01-16 від 29.09.2015 р.

Зокрема, судом було розглянуте клопотання фонду гарантування вкладів фізичних осіб (№27-24554/16 від 23 травня 2016 року) про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Суд, з'ясував думку присутніх представників сторін стосовного даного клопотання.

Присутні в судовому засіданні представники сторін поклались на розсуд суду.

Суд, відмовив в даному клопотанні, оскільки останнє є необґрунтованим та безпідставним.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В період з 25.07.2014 р. по 06.10.2014 р. між ПАТ "АБ"УКООПСПІЛКА" (Банк) та ТОВ "ТЕРРА ФУД" (Вкладник) було укладено ряд договорів банківського вкладу.

Зокрема, 25.07.2014 р. між ПАТ "АБ"УКООПСПІЛКА" (Банк) та ТОВ "ТЕРРА ФУД" (Вкладник) було укладено договір банківського вкладу №11/2014 за умовами якого Банк приймає від Вкладника для розміщення на депозитному рахунку тимчасово вільні кошти в сумі 5000000,00 грн. строком з 25.07.2014 р. по 24.08.2014 р. з виплатою відсотків в розмірі 15 % річних (т.1, арк.справи 14).

22.08.2014 р. та 30.12.2014 р. між ПАТ"АБ"УКООПСПІЛКА" (Банк) та ТОВ "ТЕРРА ФУД" (Вкладник) укладено договори №1 та №2 про внесення змін та доповнень до договору від 25.07.2014 р. (відповідно), якими було збільшено строк депозиту за договором № 11/2014 до 31.12.2014 р. (договір №1 від 22.08.2014 р.) та викладено п. 1.1 депозитного договору № 11/2014 в новій редакції: строк розміщення на депозитному рахунку тимчасово вільних коштів в сумі 5 000 000,00 грн. з 25.07.2014 р. по 29.12.2014 р., коштів в сумі 7000000,00 грн. - з 30.12.2014 р. по 31.01.2015 р. зі сплатою відсотків в сумі 3 % річних (договір № 2 від 30.12.2014 р.) (т.1, арк.справи 15).

08.09.2014р. між позивачем (Банком) та відповідачем (Вкладником) було укладено договір банківського вкладу № 52/2014 за умовами якого Вкладник розміщує на депозитному рахунку Банку на строк з 08.09.2014 р. по 07.09.2015 р. вільні кошти в сумі 4 200 000,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 3 % річних (п.1.1 Договору № 52/2014) (т.1, арк.справи 16).

24.09.2014р. між позивачем (Банком) та відповідачем (Вкладником) укладено договір банківського вкладу № 56/2014, за умовами якого Банк приймає від Вкладника для розміщення на депозитному рахунку тимчасово вільні кошти в сумі 800 000,00 грн. строком з 24.09.2014 р. по 23.09.2015 р. з виплатою 3 % річних (п.1.1 Договору № 56/2014) (т.1, арк.справи 17).

06.10.2014р. між позивачем (Банком) та відповідачем (Вкладником) укладено договір банківського вкладу № 57/2014, за умовами якого Банк приймає від Вкладника для розміщення на депозитному рахунку тимчасово вільні кошти в сумі 4 200 000,00 грн. строком з 06.10.2014 р. по 05.10.2015 р. з виплатою 3 % річних (п.1.1 Договору № 57/2014) (т.1, арк.справи 18).

Таким чином, загальна сума внесених Вкладником грошових коштів на рахунок Банку складає 16200000,00 грн., що також підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями наданими відповідачем та довідкою позивача №1357 від 12.10.2015р. (т.1, арк.справи 181-201, т.2, арк.справи 103).

Як вбачається з матеріалів справи, наявність вказаних вище договорів банківського вкладу, сума внесених Вкладником грошових коштів на рахунок Банку, не заперечувалася сторонами.

10.12.2014р. між ТОВ "ТЕРРА ФУД" та ПАТ "АБ "УКООПСПІЛКА" було укладено договір іпотеки згідно п.1.1 якого дана іпотека забезпечує виконання Іпотекодавцем зобов'язань, що випливають між ним та Іпотекодержателем договорів банківського вкладу: №11/2014 від 25.07.2014р. з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №1 від 22.08.2014р. (депозитний договір №1); №52/2014 від 08.09.2014 р. (депозитний договір №2); №56/2014 від 24.09.2014 р. (депозитний договір № 3) та №57/2014 від 06.10.2014 р. (депозитний договір № 4) (т.1, арк.справи 19-23).

Пунктом 1.1.5 Договору іпотеки сторони домовились, що іпотекою забезпечуються інші зобов'язання, що виникають в силу цього Договору, в тому числі, але не обмежуючись вимоги Іпотекодержателя щодо повернення банківських вкладів (депозитів) за Депозитними договорами, проценті за користування цими вкладами, відшкодування витрат, пов'язаних із зверненням стягнення на Предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки, витрат на страхування Предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов Договору.

Згідно п.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки за Депозитним договором 1 є приміщення підвалу, приміщення 1-го поверху, приміщення 2-го поверху загальною площею 863,5 кв.м., що знаходиться за адресою Львівська область, м. Львів, проспект Чорновола, 43А (Предмет іпотеки 1: літ.А-5, прим. підвалу ІІ по ІV та ХІХ по ХХV площею -288,6 кв.м.; прим.1 поа.4-1 по 4-9: 4-11 по 4-25 площею 274,3 кв.м.; прим. 2 пов. 4-26 по 4-43 площею 300,6 кв.м.); за Депозитними договорами 2-4 предметом іпотеки є нежитлові приміщення загальною площею 715,6 кв. м., що розташовані в будівлі за літ. А-4, що знаходяться за адресою Миколаївська область, м.Миколаїв, вулиця Артилерійська, 4/1 (Предмет іпотеки 2), нежитловий об'єкт по вулиці Радянській, 27 в м. Херсоні, Херсонської області (Предмет іпотеки 3: двоповерхова адміністративна будівля з підвалом, літ.А, загальною площею 1123,9 кв.м.; майстерня, літ. Б, площею забудови 76,6 кв.м.; ворота, номер 1). Дані об'єкти нерухомого майна передані в іпотеку належать Іпотекодавцю на праві власності.

Пунктом 1.4 Договору іпотеки сторони погодили, що загальна вартість предметів іпотеки складає 40 209 449,00 грн.

Після підписання сторонами Договору іпотеки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е. було внесено відповідні записи до Державного реєстру речових права на нерухоме майно щодо обтяження вищевказаного вище майна іпотекою, що стверджується відповідними витягами з вказаного реєстру (т.1, арк.справи 24-29).

15.07.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 412/БТ про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ "АБ "УКООПСПІЛКА" шляхом призначення куратора відповідно до якої на період з 16 липня по 31 грудня 2014 року куратором банку призначено службовця НБУ ОСОБА_7 (т.1, арк.справи 49).

22.01.2015 р. постановою Правління Національного банку України №39 Акціонерний банк "УКОПСПІЛКА" віднесено до категорії неплатоспроможних (т.1, арк. справи 37).

22.01.2015р. на підставі постанови Правління НБУ №39 від 22.01.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №12 про початок з 23.01.2015 р. процедури виведення ПАТ "АБ"УКООПСПІЛКА" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на строк три місяця з 23.01.2015 р. по 22.04.2015 р. включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ "УКООПСПІЛКА" Кашуту Дмитра Євгеновича (т.1, арк.справи 38).

На виконання вимог частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноваженою особою Фонду здійснено перевірку правочинів укладених банком протягом одного року до запровадження тимчасової адміністрації на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними. У ході перевірки було виявлено наявність договору іпотеки укладеного 10.12.2014 р. між ТОВ "ТЕРРА ФУД" та ПАТ "АБ "УКООПСПІЛКА", який підпадає під критерії нікчемності встановлені ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Посилаючись на те, що договір іпотеки від 10.12.2014 р. є нікчемним з огляду на приписи п.п.1, 2, 5, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач направив відповідачу повідомлення №138 від 10.02.2015р. про нікчемність договору та в порядку застосування наслідків недійсності правочину вимагав вчинити дії передбачені ч.1 ст.216 ЦК України та ч.5 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (т.1, арк.справи 33).

Відповідач у листі №17/02-15 від 17.02.2015р. вказав на протиправність повідомлення Банку про нікчемність договору іпотеки від 10.12.2014 р. та відмовився визнати його нікчемним посилаючись, зокрема, на те, що відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дані правовідносини які виникли між Банком та товариством не підпадають під його дію, оскільки ним регулюються відносини між Банком та фізичною особою (т.1, арк.справи 34).

Крім того, відповідач в листі посилається на те, що нормами чинного законодавства не передбачено заборон щодо укладення Договорів іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за Договорами банківського вкладу та відсутність у Уповноваженого фонду ГВФО повноважень на визнання договорів нікчемними.

Листом №339 від 02.03.2015р. Уповноважена особа Фонду ГВФО звернула увагу відповідача на регулювання спірних правовідносин сторін саме Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і на його пріоритетність з іншими нормативно - правовими актами, а також на відповідності діючому законодавству повідомлення №138 від 10.02.2015 р. (т.1, арк.справи 35).

Суд, надавши оцінку наданим доказам прийшов до наступного висновку.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В п.2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Суд зазначає, що правовідносини, які виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду, пріоритетними є норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як уже зазначалось судом в якості підстави позову позивач послався на те, що договір іпотеки від 10.12.2014 р. є нікчемним виходячи із приписів п.п.1, 2, 5, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відповідно до яких (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Судом при встановленні наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень п.1,п.2,7 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" було взято до уваги висновок Вищого господарського суду та зокрема було встановлено.

Посилаючись на пункт 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як на підставу нікчемності оспорюваного правочину, позивач вважає, що уклавши договір іпотеки на визначених в ньому умовах, банк відмовився від власних майнових вимог як на об`єкт іпотеки в цілому, так і на різницю між узгодженою та реальною вартістю предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу положень Закону України "Про іпотеку" випливає, що предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні виключно іпотекодавця, а іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при укладенні спірного договору іпотеки від 10.12.2014 ПАТ "Акціонерний банк "Укоопспілка" не відмовлявся від належних йому майнових прав, оскільки нерухоме майно залишалося у користуванні та володінні останнього, банк лише передав їх ТОВ "Терра Фуд" в якості забезпечення належного виконання своїх зобов'язань з повернення коштів за депозитними договорами.

Щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень п. 2 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд встановив: балансову вартість переданого в іпотеку майна станом на дату запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Акціонерний банк "Укоопспілка" - 23.01.2015, яка складала 17 825 900,00 грн.; вартість всіх основних засобів банку на вказану дату - 20 807 028,00 грн.; розмір активів банку станом на дату укладення договору іпотеки від 10.12.2014 - 541 569 542,52 грн.; розмір активів банку станом на дату запровадження тимчасової адміністрації з 23.01.2015 - 529 103 680,00 грн. та їх частку в структурі активів - біля 4 %; розмір активів банку станом на 29.01.2015 - 315 792 032,72 грн. та вартість основних засобів і нематеріальних активів на вказану дату - 18 873 926,78 грн.; кредитний портфель, наявний станом на 10.12.2014, в якому кредити віднесені до І та ІІ категорії якості становили 23 601 937,93 грн., в той час як кредити з IV та V категорії - 110 026 002,07 грн.; оцінку ліквідаційної маси банку станом на 01.05.2015 - 109 559 623,94 грн., при тому, що вартість предмета іпотеки - 18 883 200,00 грн.

Положення пункту 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обумовлює нікчемність правочину необхідністю доведення зацікавленою особою наявності в діях учасників правочину мети у вигляді надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

З даного суд зазначає, що вартість предмета іпотеки за договором іпотеки була визначена згідно ч. 6 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" за згодою сторін договору, які погодилися на застосування результатів проведеної оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності.

Частиною 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що майно банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

При цьому, договір іпотеки не встановлює порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації в банку, а лише містить вказівку, що іпотекодержатель "набуває права" звернути стягнення на заставлене майно. Порядок звернення стягнення на заставне майно банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, встановлено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

При цьому, суд надав оцінку доводам ПАТ "Акціонерний банк "Укоопспілка" щодо наявності підстав для визнання спірного правочину нікчемним на підставі п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Де зокрема зазначив, що частиною першою ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також: 1) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; 2) надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 3) придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); 4) лізинг.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до банківських послуг належить розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно визначення поняття кредитних операцій, наведеного у постанові Правління Національного банку України від 25.01.2012 № 23 "Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями", кредитні операції - це вид активних банківських операцій, пов'язаних із розміщенням залучених банком коштів шляхом їх надання в тимчасове користування або прийняттям зобов'язань про надання коштів у тимчасове користування на певних умовах, а також надання гарантій, поручительств, акредитивів, акцептів, авалів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, фінансового лізингу, видача кредитів у формі врахування векселів, у формі операцій репо, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (відстрочення платежу).

Пунктом 1.10 вказаної постанови Правління Національного банку України встановлено, що активна банківська операція це операція з розміщення ресурсів банку, яка обліковується за активними балансовими рахунками банку або за активними рахунками позабалансового обліку. До таких операцій належать усі види кредитних операцій, операції з розміщення коштів на кореспондентських рахунках в інших банках, операції з придбання цінних паперів, інші активні банківські операції, уключаючи нараховані за всіма цими операціями доходи (далі - актив).

Операції, за допомогою яких банки формують свої фінансові ресурси для проведення кредитних, інвестиційних та інших активних операцій відносять до пасивних банківських операцій (постанова Правління Національного банку України від 02.08.2004 р. № 361 "Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту в банках України"). Завдяки пасивним операціям формуються власні, залучені та запозичені кошти банку. Грошові кошти, які банки одержують шляхом приймання вкладів (депозитів), є залученими коштами. Таке залучення коштів називають депозитним.

Отже, депозити за своїм економічним значенням можуть бути як активними, так і пасивними. Активні депозити передбачають розміщення банківських коштів на вклади в інші банки. Депозитні операції можуть бути активні лише на міжбанківському кредитному ринку. Пасивні депозити це кошти, залучені банком від фізичних та юридичних осіб.

З врахуванням викладеного, суд робить висновок, що залучення банком коштів на депозитні вклади від фізичних та юридичних осіб являється пасивною банківською операцією, яка спрямована на формування банком своїх ресурсів і за своєю економічною сутністю не відноситься до кредитних операцій останнього.

Тому з врахуванням викладеного, банк не прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку, встановленому для здійснення кредитних операцій, не засновані на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

З врахуванням викладених обставин, суд прийшов до висновку, щодо наявності у спірного договору іпотеки від 10.12.2014 ознак нікчемності, передбачених п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Стосовно вимоги, щодо скасування рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сибіги Сабріни Еглерівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2014 року за індексними номерами: 17876211, 17886090, 17879665, 17885262, 17882167, 17883793 суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" систему органів державної реєстрації прав становлять Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

До повноважень органу державної реєстрації прав належить: 1) проводити державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляти у їх реєстрації; 2) забезпечувати ведення Державного реєстру прав; 3) надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечувати облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно з ст. 74 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Так, згідно з ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Одночасно, суд зазначає, що в витягах з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, які містяться в матеріалах справи, передбачено, що одночасно з нотаріальним посвідченням договору іпотеки, нотаріус відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» наклав заборону відчуження предмета іпотеки до припинення цього договору.

Тому, суд зазначає, що позивач має право в установленому законодавством порядку звернутись до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сибіги Сабріни Еглерівни для вчинення відповідних дій, а саме для зняття обтяження з предмета іпотеки та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про накладення заборони відчуження предмета іпотеки.

Внаслідок вищевикладеного, суд приходить до висновку, що право позивача стосовно другої вимоги не порушене, і що останній вправі вчинити дії передбачені чинним законодавством.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З врахуванням викладеного, суд, приходить до висновку про задоволення позову частково.

Судовий збір від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход Державного бюджету пропорційно розміру задоволених вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Окрім того, судом було розглянуто клопотання публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКООПСПІЛКА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ "УКООПСПІЛКА" Кашути Д.Є. ( № 370 від 22.06.2016 року) про вирішення питання про розподіл судового збору, де зокрема останній просив суд здійснити розподіл судового збору який було сплачено останнім за подання апеляційної та касаційної скарги.

Суд зазначає, що відповідно до 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" - у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За наслідками розгляду заяви, суд зазначає, що до стягнення з відповідача підлягає 5602,80 грн. витрат понесених позивачем за подання апеляційної та касаційної скарги.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 83, 82-84, 115, 121 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним нікчемний правочин - договір іпотеки від 10.12.2014 року, посвідчений 10.12.2014 року приватним нотаріусом Київького міського нотаріального округу Сибіга Сабріною Еглерівною за реєстровим № 1828.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД" (23600, Вінницька область, м.Тульчин, вул.Полковника Ганжі, 16, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД" (23600, Вінницька область, м.Тульчин, вул.Полковника Ганжі, 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "УКООПСПІЛКА" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ "УКООПСПІЛКА" Кашути Д.Є. (03065, м.Київ, вул.Василя Чумака, 5, ) 5602,80 грн. витрат понесених позивачем за подання апеляційної та касаційної скарги.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати третій особі.

Повне рішення складено 29 червня 2016 р.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Судді Білоус В.В.

Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - третій особі (01021, АДРЕСА_1)