Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

"04" липня 2016 року Справа №927/642/15

За позовом Прокурора Корюківського району Чернігівської області

вул. Шевченка, 98, м. Корюківка, Чернігівська область, 15300

в інтересах держави

В особі: Чернігівської обласної державної адміністрації

вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000

До Відповідача-1: Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області

вул. Шевченка, 60, м. Корюківка, Чернігівська область, 15300

Відповідача-2: Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Мрія"

с. Савинки, Корюківський район, Чернігівська область, 15360

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Районне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Корюківкаліс"

вул. Дудко, 46, м. Корюківка, Чернігівська область, 15300

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача:

1. Чернігівська обласна рада

проспект Миру, 43, м. Чернігів, 14000

2. Корюківська районна рада Чернігівської області

вул. Шевченка, 60, м. Корюківка, Чернігівська область, 15300

Про визнання недійсними розпоряджень, договору оренди землі та зобовязання повернути земельну ділянку;

Про визнання права постійного користування земельною ділянкою лісового фонду

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: ОСОБА_1 головний спеціаліст юридичного відділу, довіреність №10-05/1716 від 06.04.2016.

Від Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 представник довіреність №111 від 18.05.2015 року,.

Від Третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: не зявився.

Від Третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: не зявився.

Від Відповідача-1: не зявився.

Від Відповідача-2: ОСОБА_3 адвокат, посвідчення адвоката № 680/10 від 23.12.1995 року.

У судовому засіданні прийняла участь прокурор відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_4, посвідчення № 010890 від 23.10.2012.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурором Корюківського району Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації подано позов до Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області та Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Мрія" про:

- визнання недійсними розпоряджень Корюківської районної державної адміністрації від 03.10.2003 № 477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам, від 02.06.2004 № 277 Про передачу земель лісового фонду в оренду, від 01.02.2005 № 26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації, від 28.02.2006 № 89 Про передачу земель лісового фонду;

- визнання недійсним договору оренди землі від 25.05.2004, укладеного між Корюківською районною державною адміністрацією та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством Мрія, зареєстрованого у Корюківському районному відділі Чернігівської регіональної філії центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель внесено запис від 09.06.2004 № 1;

- зобовязання Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія повернути земельну ділянку площею 1032,56 га на території Савинківської сільської ради Корюківського району (за межами населеного пункту), яка перебувала у користуванні Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія на підставі договору оренди від 25.05.2004, у власність держави в особі розпорядника Чернігівської обласної державної адміністрації, шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі.

Ухвалою суду від 28.04.2015 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №927/642/15.

Одночасно даною ухвалою до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача залучено Районне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Корюківкаліс".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор посилається, зокрема, на те, що, на час винесення оскаржуваних розпоряджень та укладення освоюваного договору, землями лісового фонду мали право розпоряджатися виключно Верховна Рада України та місцеві Ради народних депутатів.

Крім того, на час винесення оскаржуваних розпоряджень та укладання оспорюваного договору, було чинним та ніким не скасоване рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001, а вилучення земельної ділянки з користування відбулося вже після укладення оспорюваного договору, а відтак на час його укладення вказані земельні ділянки лісового фонду перебували у користуванні КП Корюківкаліс.

Зазначаючи Позивачем по справі Чернігівську обласну державну адміністрацію, позивач вказує на те, що відповідно до ст.122 Земельного кодексу України повноваження щодо розпорядження землями лісового фонду покладено на обласні державні адміністрації.

Таким чином, розпорядником спірної земельної ділянки є Чернігівська обласна державна адміністрація, у звязку з чим даний позов спрямований на захист державних інтересів в особі уповноваженого власником земельної ділянки органу.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог (т.2 а.с.134) Прокурором уточнено позовні вимоги, а саме пункти 1,2,3 прохальної частини позовної заяви, які Прокурор просить суд викласти в наступній редакції:

- визнати недійсним розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 03.10.2003 № 477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам, в частині передачі в оренду земель лісового фонду Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія - 970,7 га, які розташовані на території Савинківської сільської ради Корюківського району;

- визнати недійсним розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 02.06.2004 № 277 Про передачу земель лісового фонду в оренду, в частині передачі в довгострокове користування на умовах оренди без змін цільового призначення земель лісового фонду строком на 25 років Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія;

- визнати недійсним розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 01.02.2005 № 26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації в частині скасування розпоряджень від 03.10.2003 № 477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам та від 02.06.2004 № 277 Про передачу земель лісового фонду в оренду щодо передачі земель лісового фонду Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія.

В іншій частині позовні вимоги залишено без уточнень.

Від Районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс надійшло письмове клопотання від 10.06.2015 № 1-к/2015 про залучення підприємства до участі у справі як Третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (т.1 а.с.166).

Разом з клопотанням РКСЛП Корюківкаліс подано позовну заяву до 1. Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області та 2. Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія (т.1 а.с.169), в якій РКСЛП Корюківкаліс, з урахуванням уточнення позовних вимог (т.1 а.с.204), просить суд:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду та обєднати в одне провадження по справі №927/642/15.

2. Визнати за Районним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством Корюківкаліс, , право постійного користування земельною ділянкою лісового фонду площею 970,7 га, підтверджене планово-картографічними матеріалами лісокористування та технічною документацією із землеустрою, яка знаходиться на території Савинківської сільської ради Корюківського району Чернігівської області і надана в постійне користування Районному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству Корюківкаліс на підставі рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 Про надання в постійне користування земель лісового фонду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Районне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство Корюківкаліс, зокрема, зазначає, що рішення Чернігівської обласної ради (пятнадцята сесія двадцять третього скликання) від 27.03.2001 Про надання в постійне користування земель лісового фонду, яким відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 №1529, ст.ст.9,13 Лісового та ст.ст.11,12,19 Земельного кодексів України, надано земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатками №1 та №2) для ведення лісового господарства, у тому числі Комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству Корюківкаліс земельну ділянку лісового фонду загальною площею 17802,00 га, є чинним і ніким не скасоване, тому підприємство правомірно використовує надані земельні ділянки.

Ухвалою суду від 11.06.2015 допущено до участі у справі як Третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Районне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство Корюківкаліс та прийнято позовну заяву РКСЛП Корюківкаліс до розгляду (т.1 а.с.229).

Одночасно даною ухвалою залучено до участі у справі в якості Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача: 1. Чернігівську обласну раду та 2. Корюківську районну раду Чернігівської області.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 18.08.2015 позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.08.2015 у справі №927/642/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2016 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 у справі №927/642/15 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.08.2015, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

01 червня 2016 року, після надходження матеріалів справи до місцевого господарського суду відповідно до ст.2-1 Господарського процесуального кодексу України за наслідками автоматичного розподілу справа №927/642/15 для нового розгляду розподілена судді Кушніру І.В.

Ухвалою суду від 03.06.2016 зазначена справа прийнята до розгляду та призначено її розгляд на 14.06.2016.

У судове засідання 14.06.2016 зявилися Прокурор та повноважний представник Позивача.

Представники Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача, Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Відповідача-1, Відповідача-2 у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 03.06.2016).

До початку судового засідання від представника Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до суду факсом надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у звязку з неможливістю явки повноважного представника.

13.06.2016 представником Відповідача-2 через відділ документального забезпечення (канцелярію) подано заяву про відкладення розгляду справи.

Також 13.06.2016 представником Позивача через відділ документального забезпечення (канцелярію) подано письмові пояснення, у яких Позивач підтримує позовні вимоги Прокурора в частині визнання недійсним розпорядження Корюківської райдержадміністрації від 28.02.2006 №89 "Про передачу земельних ділянок лісового фонду", визнання недійсним договору оренди землі площею 1032,56 га від 25.05.2005, укладеного між Корюківською райдержадміністрацією та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Мрія", а також щодо зобовязання Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Мрія" повернути земельну ділянку площею 1032,56 га у власність держави в особі розпорядника Чернігівської обласної державної адміністрації шляхом підписання акту приймання-передачі. Разом з тим, Позивач просить відхилити позовні вимоги Комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Корюківкаліс" щодо визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою лісового фонду.

Крім того, до початку судового засідання 14.06.2016 від Відповідача-1 факсом до суду надійшло пояснення по справі, у якому викладені заперечення проти позову та заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника Відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

При цьому Відповідачем-1 зазначено, що розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 01.02.2005 №26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації, яке прийнято згідно вимог чинного законодавства, скасовані розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 03.10.2003 № 477 та розпорядження від 02.06.2004 № 277.

Ухвалою суду від 14.06.2016 розгляд справи було відкладено та призначено на 23.06.2016.

У судове засідання 23.06.2016 року зявилися Прокурор, представник Позивача, представник Відповідача-2 та представники Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Представник Відповідача-1 та представники Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 14.06.2016).

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення (канцелярію) представником Позивача подано додаткові пояснення по справі № 10-05/3186 від 22.06.2016 року з додатком, які судом долучені до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання через відділ документального забезпечення (канцелярію) представником Відповідача-2 подана заява, в якій він просить у межах розгляду цієї справи відмовити у вступу та/чи залученні у цій справі: Чернігівській обласній раді, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору; Корюківському районному комунальному лісогосподарському підприємству „Корюківкаліс як третій особі, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та як третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Ухвалою суду від 23.06.2016 заяву представника Відповідача-2 про відмову у вступу та/чи залученні у цій справі: Чернігівській обласній раді, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору; Корюківському районному комунальному лісогосподарському підприємству „Корюківкаліс як третій особі, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та як третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залишено без задоволення.

В судовому засіданні Прокурор подала пояснення № 05-615 вих.16 від 23.06.2016 року з додатком, які судом долучені до матеріалів справи.

Представник Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору подав пояснення № 1/2-п/2016 від 20.06.2016 року, в якому зазначено, що спірна ділянка лісогосподарського призначення належить до земель запасу, тобто розпорядником використання даної земельної ділянки є Чернігівська обласна державна адміністрація, але право на постійне користування зазначеної земельної ділянки належить підприємству РКСЛП „Корюківкаліс, тому що, якщо право на земельну ділянку надано, то його можна позбавити тільки вищестоячий орган чи скасувати у судовому порядку. Вказане пояснення судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.06.2016 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Прокурор підтримала позовні вимоги.

Представник Позивача підтримав позицію Прокурора та заперечив щодо позовних вимог Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Представник Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору проти позову заперечував та просив суд визнати право постійного користування на спірну ділянку за РКСЛП „Корюківкаліс.

Представник Відповідача-2 проти позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим і надуманим та просив суд в позові відмовити у зв'язку із закінченням строку позовної давності, про що подано відповідну письмову заяву від 23.06.2016 року про застосування позовної давності.

Ухвалою суду від 23.06.2016 розгляд справи відкладено та призначено на 04.07.2016.

У судове засідання 04.07.2016 зявилися Прокурор, повноважні представники Позивача, Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Відповідача-2.

Представники Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Прокурор та представник Позивача, Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, наддали письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача, Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача, Відповідача-2, суд,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Чернігівської обласної ради (тринадцята сесія двадцять третього скликання) від 26.10.2000 Про припинення права постійного користування земельними ділянками лісового фонду колишніми колективними сільськогосподарськими підприємствами (т.1 а.с.141), відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 №1529/99 Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки, було припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду колективними сільськогосподарськими підприємствами, що припинили свою діяльність в процесі реформування, та включено зазначені земельні ділянки площею 254,6 тис. гектарів до земель запасу.

Рішенням Чернігівської обласної ради (пятнадцята сесія двадцять третього скликання) від 27.03.2001 Про надання в постійне користування земель лісового фонду (т.1 а.с.89), відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 №1529, ст.ст.9,13 Лісового та ст.ст.11,12,19 Земельного кодексів України, надано земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатками №1 та №2) для ведення лісового господарства, у тому числі Комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству Корюківкаліс земельну ділянку лісового фонду загальною площею 17802,00 га.

Пунктом 3 цього рішення доручено районним радам видати підприємствам, яким надаються земельні ділянки лісового фонду, державні акти на право постійного користування землею.

У матеріалах справи міститься копія заяви ПОСП Мрія на ім'я голови Корюківської районної державної адміністрації про передачу в оренду лісу площею 970,7 га, які раніше знаходились в користуванні КСП ім. Коцюбинського, терміном на 49 років (т.1 а.с.57). Дана заява була отримана адресатом 17.07.2003.

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації №419 від 21.08.2003 Про надання дозволу на розробку проектно-технічної документації для передачі земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам (т.1 а.с.56) було заборонено директору РКЛСП Корюківкаліс виконувати проектні роботи по оформленню права користування земельними ділянками лісового фонду і проведення проектних лісовпорядкувальних робіт, зокрема, на території Савинківської сільської ради 970,7 га і зобовязано директора до 01.09.2003 передати керівникам сільськогосподарських підприємств матеріали лісовпорядкування по вказаних у цьому розпорядженні сільських радах.

Цим розпорядженням було надано керівникам сільськогосподарських підприємств, в тому числі ПОСП Мрія, дозвіл на розробку проектно-технічної документації для передачі в оренду земельних ділянок лісового фонду, які раніше знаходилися у користуванні цих господарств до реформування.

Відповідно до вказаного розпорядження Корюківської районної державної адміністрації №419 від 21.08.2003, головою ПОСП Мрія було видано наказ № 72 від 26.09.2003 про створення при підприємстві спеціалізованого лісогосподарського підрозділу (т.1 а.с.58).

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації №477 від 03.10.2003 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам (т.1 а.с.18) передано в оренду землі лісового фонду, зокрема, ПОСП Мрія - 970,7 га, які розташовані на території Савинківської сільської ради. Зобовязано керівників сільськогосподарських підприємств заключити договори на використання земель лісового фонду.

Рішенням дев'ятої сесії двадцять четвертого скликання Савинківської сільської ради від 29.12.2003 Про надання згоди на передачу земель лісового фонду в оренду ПОСП Мрія надано згоду на передачу в оренду земель лісового фонду 970,7 га - ПОСП Мрія терміном на 25 років та зобов'язано керівника ПОСП Мрія заключити договір оренди на використання земель лісового фонду і нотаріально їх посвідчити.

25.05.2004 між Корюківською районною державною адміністрацією (Орендодавцем) та ПОСП Мрія (Орендарем) укладено Договір оренди землі (т.1 а.с. 25), згідно з умовами якого ПОСП Мрія передано в строкове платне користування земельну ділянку для ведення лісового господарства, яка знаходиться на території Савинківської сільської ради, загальною площею 1032,56 га, в тому числі лісові землі 919,22 га, сіножаті 2,2, пасовища 77,14 га, болота 32,9 га, води 0,4 га, інші землі 0,7 га.

Відповідно до п.8 Договору його укладено на 25 років.

Договір зареєстровано у Корюківському районному відділі Чернігівської регіональної філії центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель внесено запис від 09 червня 2004р. №1.

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 02.06.2004 №277 Про передачу земель лісового фонду в оренду (т.1 а.с.19), на виконання розпорядження райдержадміністрації від 03.10.2003 № 477, припинено з 11.06.2004 року користування Корюківським комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством Корюківкаліс земельними ділянками лісового фонду, зокрема, земельною ділянкою, розташованою на території Савинківської сільської ради загальною площею 1032,56 га та передано її у довгострокове користування на умовах оренди без зміни її цільового призначення ПОСП Мрія в т.ч. лісові землі 911,62 га, інші лісові землі 7,6 га.

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 06.08.2004 № 371 Про скасування розпорядження голови райдержадміністрації (т.2 а.с.133) скасовано розпорядження голови Корюківської районної державної адміністрації від 21.08.2003 № 419 Про надання дозволу на розробку проектно-технічної документації для передачі земель лісового фонду в оренду сільськогосподаським підприємствам в частині надання дозволу для оформлення проектно-технічної документації для передачі земель лісового фонду в оренду, зокрема, ПОСП Мрія, на підставі протесту виконуючого обовязки прокурора Чернігівської області.

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 01.02.2005 №26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації (т.1 а.с.20) на виконання п.2 вищевказаного розпорядження, прийнятого на підставі протесту прокурора, скасовані, зокрема, вищевказані розпорядження від 03.10.2003 № 477 в частині передачі земель лісового фонду, зокрема, ПОСП Мрія та розпорядження від 02.06.2004 № 277.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.04.2005 у справі №1/33 (т.1 а.с.22) за позовом Корюківської районної державної адміністрації до РКЛСП Корюківкаліс, вилучено самовільно зайняті земельні ділянки лісового фонду з користування Корюківського комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс, які розташовані на території, зокрема, Савинківської сільської ради 970,7 га.

Дане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2005.

Розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 28.02.2006 № 89 Про передачу земельних ділянок лісового фонду (т.1 а.с.21) передано вилучені за рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 1/33 земельні ділянки лісового фонду загальною площею 970,7 га, розташовані на території Савинківської сільської ради сільськогосподарському підприємству ПОСП Мрія за його клопотанням та з урахуванням того, що господарство є правонаступником КСП ім. Коцюбинського, має зареєстрований Державний акт на право постійного користування цими землями і в ПОСП Мрія створено спеціалізований лісогосподарський підрозділ.

Як вбачається з листа Відділу Держземагентства у Корюківському районі Чернігівської області від 22.01.2015 №8-28-0.3-441/2-15 (т.1. а.с. 48) відповідно до Книги записів реєстрації договорів оренди землі 09.06.2004 року за №1 зареєстровано договір оренди землі на території Савинківської сільської ради, який заключено між Корюківською районною державною адміністрацією та ПОСП Мрія для ведення лісового господарства. Площа орендованої земельної ділянки 1032,56 га. Термін дії договору оренди землі становить 25 років. Дана земля передавалася в користування ПОСП Мрія на підставі розпорядження Корюківської РДА від 03.10.2003 №477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам.

Досліджуючи позовні вимоги та заперечення на них, суд відмічає наступне.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України:

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України:

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України:

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Вищевказаним рішенням Чернігівської обласної ради від 26.10.2000 (т.1 а.с.141), відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 №1529/99 Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки, на підставі, зокрема, ст.27 Земельного кодексу України, було припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду колективними сільськогосподарськими підприємствами, що припинили свою діяльність в процесі реформування, та включено зазначені земельні ділянки площею 254,6 тис. гектарів до земель запасу.

Дійсно п.3 ч.1 ст.27 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N561-XII, який діяв на момент прийняття вищевказаного рішення Чернігівською облрадою, передбачав, що:

«Право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.»

Разом з тим, сам Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 3 грудня 1999 року N1529/99, на який здійснено посилання в цьому рішенні, такої вимоги, як припинення права постійного користування земельними ділянками лісового фонду цих КСП з передачею їх саме лісгоспам, не передбачав.

Навпаки, п.п. «а» п.1 цього Указу вимагав реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом:

· сприяння керівникам і спеціалістам колективних сільськогосподарських підприємств, що реформуються, у реорганізації зазначених підприємств і створенні на їх базі приватних формувань;

· збереження, по можливості, цілісності господарського використання приватними формуваннями землі та майна колишніх колективних сільськогосподарських підприємств на основі оренди земельних часток (паїв) і майнових паїв у групи власників цих часток, паїв.

Згідно з ч.ч.1,6 ст.31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року N2114-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин:

« 1. Реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду чи арбітражного суду.

6. При перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства.»

Аналогічно, відповідно до ч.ч.1,7 ст.34 Закону України Про підприємства в Україні 27 березня 1991 року N887-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин:

« 1. Ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.

7. При перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства.»

Відповідачем-2 представлені надані йому відділом Держземагенства у Корюківському районі (лист від 25.06.2015) копії Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН №002285, виданого Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Коцюбинського, та Книги записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею на території Корюківської районної ради народних депутатів (дата реєстрації 28.07.1998).

Відповідно до вказаного акту та запису про реєстрацію Савинківською сільською радою народних депутатів Корюківського району Чернігівської області землекористувачу надано у постійне користування 1467,6 га землі, в тому числі 970,7 га лісових площ.

Відповідно до преамбули Статуту Відповідача-2, цей статут є установчим документом, що регулює діяльність ПОСП «Мрія», заснованого у відповідності до рішення засновника підприємства і угодою між членами КСП ім. Коцюбинського від 20.12.2001 №3.

Згідно з п.4.2. Статуту, підприємство є правонаступником КСП ім.Коцюбинського, село Савинки, Корюківського району, Чернігівської області.

В справі мається представлений архівним відділом Відповідача-1 протокол №3 від 04.03.2000 рішення загальних зборів членів КСП ім. Коцюбинського про перетворення КСП ім. Коцюбинського в ПОСП «Мрія».

Крім того, в спірному розпорядженні від 28.02.2006 №89 Про передачу земельних ділянок лісового фонду (т.1 а.с.21) Корюківська районна державна адміністрація прямо зазначала про передачу ПОСП Мрія спірних земельних ділянок саме з урахуванням того, що господарство є правонаступником КСП ім. Коцюбинського, має зареєстрований Державний акт на право постійного користування цими землями і в ПОСП Мрія створено спеціалізований лісогосподарський підрозділ.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N3477-IV:

«Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.»

Згідно ч.1 ст.1 «Захист власності» Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, дата набрання чинності для України: 11.09.1997:

«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де обєктами були, зокрема, «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «ОСОБА_5 Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland ), заява No 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.).

Умовою наявності законного очікування в розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави (sufficient legal basis) в національному праві або усталена практика публічної адміністрації. Іншими словами, законне очікування це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права.

На підставі всього вищевикладеного, враховуючи, що Відповідач-2 був створений шляхом реформування КСП ім. Коцюбинського і є правонаступником всіх його прав та обовязків, то, на думку суду, з метою збереження цілісності господарської діяльності, яку вело раніше дане КСП, та збереження цілісності господарського використання ресурсів та засобів, необхідних для такої діяльності, ПОСП «Мрія», з врахуванням наведених положень п.п. «а» п.1 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», мало достатні підстави на «законні сподівання», що серед прав, що перейшли до нього від КСП, буде і право постійного користування спірними земельними ділянками лісового фонду на підставі вищевказаного державного акту.

Проте, вищевказаним рішенням Чернігівської облради було припинено право постійного користування, в т.ч. і наведеного КСП, а тому Відповідач-2 почав вживати заходи для отриманні цих земельних ділянок принаймні в оренду.

При цьому, суд зазначає наступне.

Згідно ст.1 Лісового кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору оренди (далі ЛК):

«Лісові відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України про охорону навколишнього природного середовища, іншими актами законодавства України.

Земельні, водні та гірничі відносини, а також відносини щодо охорони, використання і відтворення рослинного і тваринного світу в частині, не врегульованій цим Кодексом, регулюються відповідним законодавством України.»

Відповідно до ст.2 ЛК:

«Завданням Лісового кодексу України є регулювання правових відносин з метою забезпечення підвищення продуктивності, охорони та відтворення лісів, посилення їх корисних властивостей, задоволення потреб суспільства у лісових ресурсах на основі їх науково обґрунтованого раціонального використання.

Згідно ч.1 ст.3 ЛК:

«Ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов'язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище.»

Відповідно до ч.1 ст.4 ЛК:

«Усі ліси на території України становлять її лісовий фонд.»

Згідно з ч.1 ст.5 ЛК:

«Землі лісового фонду поділяються на:

а) лісові:

· вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю;

· не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо;

б) нелісові:

· зайняті спорудами, пов'язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо;

· зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства);

· зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства.»

Відповідно до ст.6 ЛК

«Усі ліси в Україні є власністю держави.

Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України.

Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.

Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному цим Кодексом.»

Згідно з п.п.1,8 ст.13 ЛК:

«До відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить:

1) надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними;

8) надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у тимчасове користування для заготівлі деревини шляхом рубок головного користування і живиці, проведення науково-дослідних робіт та припинення права користування ними.»

Відповідно до п.4 ст.14 ЛК:

«До відання районних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на відповідній території належить:

« 4) надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у тимчасове користування для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та припинення права користування ними.»

Таким чином, спірні розпорядження, на підставі яких укладено спірний договір, дійсно прийняті з прямим порушенням вищенаведених норм Лісового кодексу України, оскільки районні державні адміністрації не були передбачені даними нормами в якості компетентних та повноважних органів, які мають право надання у тимчасове користування земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів.

Тобто, згідно наведених норм Лісового кодексу України Корюківською районною державною адміністрацією дані розпорядження про надання в оренду спірних земельних ділянок лісового фонду прийняті за межами її компетенції.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.2 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами (далі ЗК):

«Земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.»

Відповідно до ст.3 ЗК:

« 1. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

2. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.»

Згідно з ч.1 ст.124 ЗК:

«Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.»

Відповідно до п.12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК:

«До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.»

Згідно з п.п. «б» ч.3 ст.122 ЗК:

«Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.»

Таким чином, згідно наведених норм Земельного кодексу України, саме райдержадміністрації мали повноваження по розпорядженню земельними ділянками за межами населеного пункту для ведення лісового господарства.

Тобто, відповідно до вищенаведених норм Земельного кодексу України Корюківська райдержадміністрація діяла в межах своїх повноважень.

Враховуючи, що норми Земельного кодексу України регулюють правовідносини стосовно всіх земельних ділянок в Україні, а норми Лісового кодексу України лише правовідносини стосовно земельних ділянок лісового фонду, суд доходить висновку, що спеціальним нормативним актом, норми якого підлягають першочерговому застосуванню до спірних правовідносин в даному випадку, є саме Лісовий кодекс України, порівняно з загальними нормами Земельного кодексу України.

Даний висновок суду підтверджується і висновками, викладеними в Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2016 по даній справі, якою скасовані попередні судові рішення першої та апеляційної інстанції по даній справі, серед яких, зокрема, зазначено наступне:

«Посилаючись на приписи Закону України "Про оренду землі", скаржник не врахував, що спірні правовідносини мають комплексний характер, а положення Лісового кодексу України підлягають переважному застосуванню у цих правовідносинах.»

Разом з тим, з наведених норм чинного законодавства вбачається, що на момент виникнення спірних правовідносин існувала пряма колізія між двома рівнозначними нормативно-правовими актами, а саме Лісовим та Земельним кодексами України, стосовно визначення повноваженого органу по розпорядженню земельними ділянками лісового фонду за межами населеного пункту.

При цьому, кожен з цих Кодексів містив норми, які передбачали саме його переважне застосування перед іншим.

Так ч.2 ст.1 Лісового кодексу України передбачала, що:

«Земельні, водні та гірничі відносини, а також відносини щодо охорони, використання і відтворення рослинного і тваринного світу в частині, не врегульованій цим Кодексом, регулюються відповідним законодавством України.»

В свою чергу ч.2 ст.3 Земельного кодексу України передбачала, що:

«Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.»

Фактично дана колізія була усунута новою редакцією Лісового кодексу України, яка набрала чинності з 29.03.2006, пунктом 4 ст.31 якого було визначено, що:

«Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території:

4) передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.»

Одночасно Законом, який виклав Лісовий кодекс в новій редакції, у вищенаведеному п.п.«б» ч.3 ст.122 Земельного кодексу України було виключено слова "лісового і", а тому спірні правовідносини з 29.03.2006 стали регулюватися ч.4 даної 122 статі Земельного кодексу України, згідно якої:

«Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.»

Таким чином, в кінцевому підсумку розпорядником вищезазначених земельних ділянок лісового фонду стали обласні саме державні адміністрації (а не ради), і залишаються такими до цього часу, в звязку з чим належним Позивачем по даній справі і є саме Чернігівська обласна державна адміністрація.

Згідно ч.1 ст.8 Конституції України:

«В Україні визнається і діє принцип верховенства права.»

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у справі «ОСОБА_6 проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява No 21722/11, Європейським судом з прав людини було констатоване порушення принципу юридичної визначеності в контексті дотримання вимог «якості закону» (п.п.173-185 Рішення) з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому в п.п.179,180 зазначеного Рішення було зазначено наступне:

« 179. У цьому відношенні Суд нагадує, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (див. зазначене вище рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), п. 33). Хоча цей висновок був зроблений у контексті системи загального права, тлумачення, здійснюване судовими органами, не може недооцінюватися й у системах континентального права при забезпеченні передбачуваності законодавчих положень. Саме ці органи повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Гожелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), п. 65, зазначене вище).

180. Що стосується цієї справи, то немає свідчень того, що під час розгляду справи заявника існували будь-які керівні принципи та практика, які б встановлювали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги».»

Так, спірні земельні ділянки, що є предметом даного спору вже були предметом судового розгляду у вищенаведеній господарській справі №1/33.

При цьому, Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.04.2005 у зазначеній справі було задоволено позов саме Корюківської райдержадміністрації, а не Чернігівської обласної або Корюківської районної рад, про вилучення з користування РКСЛП «Корюківкаліс» зазначених земельних ділянок.

При цьому, суд першої інстанції зазначив про безпідставне твердження відповідача в частині того, що Корюківська райдержадміністрація є неналежним позивачем, оскільки до повноважень місцевих державних адміністрацій ст.17 ЗК України віднесено розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2005 рішення Господарського суду Чернігівської області від 22.04.2005 у справі №1/33 залишено без змін, в тому числі підтримано висновок суду про безпідставне твердження відповідача в частині того, що Корюківська райдержадміністрація є неналежним позивачем.

Крім того, у рішенні господарського суду Чернігівської області від 22.04.2005 у зазначеній справі №1/33 зазначено, що ухвалою господарського суду від 16 березня 2005 року до участі у справі було залучено прокуратуру Чернігівської області та представника Чернігівської обласної Ради, які проводили перевірки за заявами КСЛП Корюківкаліс.

Представник прокуратури Чернігівської області позов підтримав.

Таким чином, ще в момент продовження спірних правовідносин між сторонами у 2005 році одразу після прийняття трьох з чотирьох оскаржуваних розпоряджень та укладення спірного договору і господарськими судами двох інстанцій, і представником прокуратури Чернігівської області (представники якої в даній справі підтримують позов прокурора Корюківського району) підтримувалася думка, що визначення розпорядника спірних земельних ділянок лісового фонду мало здійснюватися саме згідно норм Земельного кодексу України.

Таким чином, до спору в даному випадку призвело як порушення законодавцем принципу юридичної визначеності в контексті чіткості і передбачуваності закону та дотримання вимог «якості закону» шляхом створення прямої і чіткої колізії між двома рівнозначними нормативно-правовими актами, а саме Лісовим та Земельним кодексами України, так і відсутність на момент виникнення спірних правовідносин конкретної і послідовної практики тлумачення цієї колізії, зокрема і щодо саме спірних земельних ділянок, як судами, так і органами прокуратури, саме на які згідно п.9 Розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст.1 Закону України «Про прокуратуру» у відповідній редакції був покладений нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги Прокурора Корюківського району про визнання недійсними:

- розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 03.10.2003 №477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам, в частині передачі в оренду земель лісового фонду Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія - 970,7 га, які розташовані на території Савинківської сільської ради Корюківського району;

- розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 02.06.2004 №277 Про передачу земель лісового фонду в оренду, в частині передачі в довгострокове користування на умовах оренди без змін цільового призначення земель лісового фонду площею 1032,56 га строком на 25 років Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія;

- розпорядженням Корюківської районної державної адміністрації від 28.02.2006 №89 Про передачу земельних ділянок лісового фонду (т.1 а.с.21), яким передано вилучені за рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 1/33 земельні ділянки лісового фонду загальною площею 970,7 га, розташовані на території Савинківської сільської ради сільськогосподарському підприємству ПОСП Мрія,

є обґрунтованими.

Стосовно визнання недійсним розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 01.02.2005 №26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації в частині скасування розпоряджень від 03.10.2003 №477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам та від 02.06.2004 №277 Про передачу земель лісового фонду в оренду щодо передачі земель лісового фонду Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія, суд відмічає наступне.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України Про місцеві державні адміністрації від 09.04.1999 N586-XIV, в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження (далі Закон №586):

«На виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.»

Відповідно до ч.3 ст.43 Закону №586:

«Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.»

Також відповідно до ч.8 ст.118 Конституції України

«Рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України, або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.»

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених положень ч.8 ст.118 Конституції України та ч.3 ст.43 Закону №586 голова Корюківської районної державної адміністрації не вправі був скасовувати оскаржувані прокурором попередні розпорядження цієї адміністрації, оскільки розпорядження голови місцевої державної адміністрації скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України №21-74а13 від 16.04.2013 та № 21-144а14 від 03.06.2014.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позов прокурора Корюківського району про визнання недійсним розпорядження Корюківської районної державної адміністрації від 01.02.2005 №26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації в частині скасування розпоряджень від 03.10.2003 № 477 Про передачу земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам та від 02.06.2004 № 277 Про передачу земель лісового фонду в оренду щодо передачі земель лісового фонду Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Мрія, також є обґрунтованим.

Згідно ч.ч.1,3 ст.215 Цивільного кодексу України:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).»

Відповідно до ч.1 ст.203 зазначеного Кодексу:

«Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.»

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент підписання спірного договору оренди:

«Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.»

Відповідно до ч.1 ст.13 цього Закону:

«Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, спірний договір оренди землі всупереч вищевказаним положенням ст.6, п.п.1,8 ст.13,п.4 ст.14 Лісового кодексу України, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України, ч.1 ст.6 та ч.1 ст.13 Закону України «Про оренду землі» укладений на підставі рішення неповноважного органу та з неповноважним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Одночасно суд враховує, що оскільки даний договір був підписаний Відповідачами саме 25.05.2004, то укладений він фактично на підставі першого спірного розпорядження Відповідача-1 від 03.10.2003 №477 (яке в свою чергу скасовано самим Відповідачем-1, як і скасоване ним власне розпорядження №419 від 21.08.2003 «Про надання дозволу на розробку проектно-технічної документації для передачі земель лісового фонду в оренду сільськогосподарським підприємствам») без врахування та відповідного відображення наступних спірних розпоряджень від 02.06.2004 №277 та від 28.02.2006 №89.

Принаймні доказів зворотного Відповідачами суду не представлено.

Крім того, площа орендованої землі в договорі оренди та в першому спірному розпорядженні від 03.10.2003 №477 не співпадають.

Також суд враховує, що на момент укладення даного договору ще не відбулося вилучення спірних земельних ділянок вищевказаним судовим рішенням по справі №1/33 у РКСЛП «Корюківкаліс».

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позов Прокурора Корюківського району про.

- визнання недійсним договору оренди землі від 25.05.2004, укладеного між Корюківською районною державною адміністрацією та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством Мрія, зареєстрованого у Корюківському районному відділі Чернігівської регіональної філії центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель внесено запис від 09.06.2004 № 1;

- зобовязання Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія повернути земельну ділянку площею 1032,56 га на території Савинківської сільської ради Корюківського району (за межами населеного пункту), яка перебувала у користуванні Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія на підставі договору оренди від 25.05.2004, у власність держави в особі розпорядника Чернігівської обласної державної адміністрації, шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі,

також є обґрунтованим.

Разом з тим, в судовому засіданні 23.06.2016 представник Відповідача-2 заявив клопотання про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності, про що подано відповідну письмову заяву від 23.06.2016 року про застосування позовної давності, з підстав пропуску останньої Позивачем та Третьою особою з самостійними вимогами.

Дану заяву обґрунтовано тим, що спірні розпорядження прийняті у 2003-2006 роках, а спірний договір оренди укладено у 2004 році, що означає, що з моменту їх прийняття чи вчинення пройшло більше трьох років.

Щодо позовних вимог РКЛСП Корюківкаліс, то на думку Відповідача-2, спірні правові відносини між сторонами спору за позовними вимогами цієї юридичної особи виникли щонайменше у 2005 році.

З приводу даної заяви Позивач - Чернігівська обласна державна адміністрація надав пояснення, що він дізнався про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору з моменту заявлення позову прокуратурою Корюківського району в інтересах держави в особі Чернігівської ОДА. До моменту подання позову Облдержадміністрація не знала і не могла знати про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору.

У додаткових поясненнях від 22.06.2016 Чернігівська обласна державна адміністрація зазначає, що дізналася про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору з моменту надходження до Облдержадміністрації листа з Прокуратури Корюківського району щодо перевірки законності оренди земельної ділянки ПОСП Мрія 21.01.2015. До моменту надходження даного листа Облдержадміністрація не знала і не могла знати про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору.

У Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2016 по даній справі, якою скасовані попередні судові рішення першої та апеляційної інстанції по даній справі, зокрема, зазначено наступне:

«Натомість, суди попередніх інстанцій не встановили, коли позивач як уповноважений державою в спірних правовідносинах орган довідався або мав довідатися, належно виконуючи покладені на нього функції, не відобразили в судових рішеннях відповідні обставини, безпідставно поклавши на відповідача обов'язок довести обставини, на які він не покликався (що позивач не дізнався чи не міг дізнатися своєчасно про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору, а також про правовий статус спірної земельної ділянки лісового фонду).»

Відповідно до ч.1 ст.111-12 Господарського процесуального кодексу України:

«Вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.»

Досліджуючи заяву Відповідача-2 про застосування позовної давності та заперечення на неї суд доходить наступних висновків.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України:

«Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.»

Відповідно до ст.257 цього Кодексу:

«Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.»

Згідно з ч.1 ст.261 зазначеного Кодексу:

«Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.»

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 наведеного Кодексу:

« 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.»

Згідно з ч.1 п.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 за №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»:

«Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.»

Відповідно до ч.1 ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України:

«Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.»

Аналогічні висновки, що перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор, містяться і в Постановах Верховного Суду України по справах №903/543/14 від 13 травня 2015 року №6-178цс15 від 1 липня 2015 року, №916/2414/13 від 23 грудня 2014 року №907/238/15 3-224гс16.doc від 13 квітня 2016 року.

Як зазначено вище і Чернігівська обласна державна адміністрація, і Прокурор зазначають, що Позивач фактично дізнався про прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору з моменту надходження до Облдержадміністрації листа з Прокуратури Корюківського району щодо перевірки законності оренди земельної ділянки ПОСП Мрія 21.01.2015.

В свою чергу, в запереченнях, які надійшли до суду 29.07.2015 Відповідач-2 зазначив, що Позивачі, Чернігівська облдержадміністрація та Чернігівська облрада знали про ПОСП «Мрія» і його лісовпорядні роботи, про свідчать погоджені ними клопотання щодо приведення існуючого поділу лісів у відповідність до чинного законодавства, зведена відомість розрахункових лісосік по постійний користувачах Чернігівської області та наказ Мінекології та природних ресурсів №102 від 18.03.2013 «Про затвердження розрахункової лісосіки для ПОСП «Мрія», з якою Позивач був ознайомлений в десятиденний термін.

Сама рання дата, яка міститься на даних документах, становить 26.12.2012. Доказів зворотного суду не представлено.

Інших доказів, які б свідчили про інші дати, коли фактично Позивач дізнався про порушення свого права спірними документами, жодним з учасників даного судового процесу суду не представлено.

Посилання Відповідача-2, що Позивач фактично міг дізнатися про існуюче використання Відповідачем-2 лісів з факту сплати останнім рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів, судом не приймаються, оскільки податковим законодавством України місцеві державні адміністрації не визнавалися та не є контролюючим органом в сфері саме податкових відносин.

Згідно відміток, що містяться на поштовому конверті, позов Прокурором Корюківського району був направлений до суду 23.04.2015.

Таким чином, ні з дати, коли фактично дізнався про порушення свого права Позивач, наведеної Прокурором та Позивачем, ні з аналогічної дати, наведеної Відповідачем-2, на момент подання позову Прокурором Корюківського району встановлені три роки позовної давності не минули.

Разом з тим, в Постанові Верховного Суду України по справі №5011-7/1603-2012 3-512гс16.doc від 8 червня 2016 року було зазначено, що суд повинен встановити момент не лише, коли особа довідалася, але і коли могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

А в постанові даного Суду по справі 6-7цс14.doc від 21 травня 2014 року було зазначено, що суд не врахував і вимоги ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й обєктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Прокурор в своїх поясненнях щодо строку позовної давності зазначив, що чинне законодавство не надає права обласним державним адміністраціям проводити перевірки щодо законності діяльності районних державних адміністрацій.

Проте, дані доводи Прокурора прямо спростовуються чинним законодавством України.

Так, згідно ч.ч.5,7 ст.118 Конституції України, в редакції, яка є діючою з моменту виникнення спірних правовідносин і до даного часу:

«Голови місцевих державних адміністрацій при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Президентом України і Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня.

Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня.»

Відповідно до ч.1 ст.33 вищевказаного Закону України «Про державні адміністрації», в редакції, яка також є діючою з моменту виникнення спірних правовідносин і до даного часу:

«Обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.»

З імперативної форми викладу вищевказаних норм вбачається, що контроль обласних державних адміністрацій за діяльністю районних державних адміністрацій, це не право або привілей облдержадміністрацій, а їх прямі конституційні та визначені законом функція та обовязок.

Таким чином, Чернігівська обласна державна адміністрація була зобовязана здійснювати контроль, в тому числі за Корюківської райдержадміністрацією, а отже могла в любий з момент з 29.03.2006, коли вона стала розпорядником спірних земельних ділянок, дізнатися про спірні розпорядження Корюківської райдержадміністрації та укладений нею спірний договір оренди.

Крім того, наведена ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України не містить, визначення чи переліку якихось чітких та жорстких форм та методів, за допомогою яких особа обєктивно може довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, зокрема, що державні органи можуть довідатися про порушення свого права лише шляхом активних контрольних перевірок в якомусь чітко і детально регламентованому порядку.

Також суд вважає за необхідне відмітити наступне.

В Постанові Верховного Суду України по справі №6/17-4949-2011 від 20 серпня 2013 року було зазначено, що оскільки прокурор та позивачі не є сторонами оспорюваних угод та були позбавлені права під час судового розгляду перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини, а про обставини, які стали підставою звернення до суду, прокуратура дізналася лише зі звернення голови Фонду від 1 листопада 2011 року, початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника ПП Ліардон необхідного обсягу дієздатності.

В Постанові даного Суду по справі №6/17-3062-2011 від 02 вересня 2014 року, що норми, передбачені ст.76 ЦК Української РСР щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширювалися і на звернення прокурора до суду із заявою про захист цієї особи, зокрема Фонду державного майна України. Суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку, що початок перебігу строку позовної давності почався з 30 грудня 1991 року, з моменту укладення спірного договору, коли про це стало відомо власнику майна Фонду державного майна України, а закінчився 31 грудня 1994 року. Як власник майна, так і прокуратура у встановлені законом строки для захисту свого цивільного права або інтересу не звернулися із зазначеним позовом. Поважних причин для поновлення позовної давності не встановлено.

В Постанові зазначеного Суду по справі №5011-32/13806-2012 від 27 травня 2014 року було зазначено, що згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Усупереч наведеному, у справі, яка розглядається, Вищий господарський суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про поновлення позовної давності та задоволення позовних вимог без застосування приписів статті 261 ЦК України, без визначення часу початку перебігу позовної давності.

Таким чином, у вищевказаних Постановах Верховного Суду України фактично викладалася думка, що позовна давність мала обраховуватися з дати, коли про порушення дізнався Прокурор.

При цьому, як зазначено вище, згідно п.9 Розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст.1 Закону України «Про прокуратуру» у відповідній редакції на час виникнення спірних правовідносин, в першу чергу саме на органи прокуратури був покладений нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами.

Враховуючи покладену на них вищевказану функцію нагляду органи прокуратури Корюківського району та Чернігівської області могли, на думку суду, також в любий момент дізнатися про спірні розпорядження та договір оренди.

Крім того, як вбачається з наявного в справі вищевказаного Розпорядження Відповідача-1 від 06.08.2004 №371 (т.2 а.с.133), яким скасовано розпорядження Відповідача-1 від 21.08.2003 №419 і яке стало підставою прийняття спірного розпорядження Відповідача-1 від 01.02.2005 №26 Про скасування розпоряджень голови райдержадміністрації, дане розпорядження було прийняте на підставі протесту виконуючого обовязки прокурора Чернігівської області.

Тобто, ці скасування відбулися на підставі протесту прокуратури Чернігівської області, яка в даній справі підтримує думку про неможливість самостійного скасування головою райдержадміністрації своїх розпоряджень.

Крім того, з факту подачі даного протесту вбачається, що прокуратурі Чернігівської області було відомо про спірні відносини ще в момент їх розвитку та продовження і, головне, в час, коли трирічний строк позовної давності саме з моменту прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору ще не сплинув.

Проте, доказів своєчасного подання саме в той момент позову як Прокурором Чернігівської області, так і Прокурором Корюківського району Чернігівської області, про визнання недійсними спірних розпоряджень та договору оренди, суду не представлено.

Згідно ч.1 ст.6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, дата набрання чинності для України: 11.09.1997:

«Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.»

У п.137. Рішення у справі «ОСОБА_6 проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява No 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне:

«Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.»

Крім того, у п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» Європейським судом з прав людини було зазначено наступне:

«Європейський Суд до цього визначив, що давність може визначатися як право, що надається законом особі, яка скоїла злочин, більше не бути переслідуваною або судимою після спливу визначеного строку з моменту скоєння діянь. Строки давності є загальною рисою правових систем Держав учасників Конвенції, мають багато цілей, серед яких гарантування правової захищеності шляхом встановлення строку для дій і перешкоджання посяганню на право на захист, яке могло б бути скомпрометованим, якщо б суди виносили рішення, доказова база по яких була б неповною внаслідок часу, що сплинув (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).»

В постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі №6-68цс15 було зазначено наступне:

«Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).»

Вищевказані висновки підтверджені також в Постановах Верховного суду України по справах №6-2510ц15 від 16 грудня 2015 року, №910/4626/14 (3-374гс15.doc ), №910/3724/14 (3-539гс15.doc ) від 30 вересня 2015 року та №910/3723/14 3-387гс16.doc від 11 травня 2016 року.

Таким чином, будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року N2453-VI:

„Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.6 даного Закону:

«Суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.»

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України(справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Враховуючи все вищевикладене, а саме:

· що до спірних правовідносин призвело те, що Відповідач-2 був створений шляхом реформування КСП ім. Коцюбинського і є правонаступником всіх його прав та обовязків, то, на думку суду, мав достатні підстави на «законні сподівання», що серед прав, що перейшли до нього від КСП, буде і право постійного користування спірними земельними ділянками лісового фонду на підставі вищевказаного державного акту, проте, вищевказаним рішенням Чернігівської облради було припинено право постійного користування, в т.ч. і наведеного КСП, а тому Відповідач-2 почав вживати заходи для отриманні цих земельних ділянок принаймні в оренду;

· що до спору в даному випадку призвело як порушення законодавцем принципу юридичної визначеності в контексті чіткості і передбачуваності закону та дотримання вимог «якості закону» шляхом створення прямої і чіткої колізії між двома рівнозначними нормативно-правовими актами, а саме Лісовим та Земельним кодексами України, так і відсутність на момент виникнення спірних правовідносин конкретної і послідовної практики тлумачення цієї колізії, зокрема і щодо саме спірних земельних ділянок, як судами, так і органами прокуратури;

· що саме держава в даному випадку була зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, в т.ч. і розпорядження Відповідача-1;

· що за висновком суду Чернігівська обласна державна адміністрація була зобовязана здійснювати контроль, в тому числі за Корюківської райдержадміністрацією, а отже могла в любий з момент з 29.03.2006, коли вона стала розпорядником спірних земельних ділянок, дізнатися про спірні розпорядження Корюківської райдержадміністрації та укладений нею спірний договір оренди, а отже порушила строк позовної давності більше ніж на 9 років з моменту подачі позову;

· що з матеріалів справи вбачається, що прокуратурі Чернігівської області було відомо про спірні відносини, що відбуваються ще в момент їх розвитку та продовження і, головне, в час, коли трирічний строк позовної давності саме з моменту прийняття спірних розпоряджень та укладення спірного договору ще не сплинув, проте, доказів своєчасного подання саме в той момент позову як Прокурором Чернігівської області, так і Прокурором Корюківськогорайону Чернігівської області, про визнання недійсними спірних розпоряджень та договору оренди, суду не представлено, а отже органами прокуратури в даному випаду строк позовної давності порушений більше ніж на 10 років;

· що з моменту прийняття першого спірного розпорядження пройшло більше 12 років протягом яких змінився розпорядник спірних земельних ділянок, який має бути належним Позивачем по справі, що створює перешкоди у захисті Відповідача-2 в частині питання позовної давності, зокрема, щодо достовірного встановлення належними та письмовими доказами, коли, в першу чергу, фактично дізналися, а також, могли дізнатися про порушені права Чернігівська обласна рада та Чернігівська обласна державна адміністрація, що, зокрема, підтверджується тим, що в матеріалах справи міститься певна кількість пояснень державних органів, в тому числі Чернігівської обласної ради, про здачу в архів документів, повязаних з спірними правовідносинами;

· необхідність забезпечення стабільності господарської діяльності та цивільного обороту, підтримувати які покликані норми про позовну давність, і які в даному випадку продовжуються вже більше 12 років з моменту прийняття першого спірного розпорядження,

суд доходить висновку, що заява Відповідача-2 про застосування позовної давності є обґрунтованою та підлягає задоволенню, поважні причини пропущення позовної давності в даному випадку відсутні, а тому в позові Прокурора Корюківського району Чернігівської області має бути відмовлено повністю.

Досліджуючи самостійні позовні вимоги Районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою лісового фонду площею 970,7 га, підтвердженого планово-картографічними матеріалами лісокористування та технічною документацією із землеустрою, яка знаходиться на території Савинківської сільської ради Корюківського району Чернігівської області і надана в постійне користування Районному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству Корюківкаліс на підставі рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 Про надання в постійне користування земель лісового фонду, суд доходить наступних висновків.

У Постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2016 по даній справі, якою скасовані попередні судові рішення першої та апеляційної інстанції по даній справі, зокрема, зазначено наступне:

«Також, перевіряючи додержання вимог матеріального та процесуального права в частині судового рішення про задоволення вимог третьої особи, судова колегія констатує, що всупереч приписами статті 1 Господарського процесуального кодексу України, статей 11, 15 та 16 Цивільного кодексу України, господарські суди попередніх інстанцій не врахували, що за загальним правилом особа звертається до суду за захистом існуючого в неї права, а набувати права на підставі судового рішення може лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Задовольняючи вимоги третьої особи, суди не встановили, чи виникло у Районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс право постійного користування спірною земельною ділянкою у відповідності до вимог законодавства, не вказали момент виникнення цього права, на їх думку, та фактично перебрали на себе функції органу, уповноваженого державою у відповідних правовідносинах, не навівши актів цивільного законодавства, які надають за наведених ними обставин третій особі набути право без оформлення необхідних правозасвідчувальних документів.»

В обґрунтування свої самостійних позовних вимог Третя особа посилається на п.5 Розділу VІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, який передбачає наступне:

«До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.»

Даний пункт зявився в зазначеному Кодексі внаслідок викладення Лісового кодексу України в новій редакції, яка набрала чинності з 29.03.2006.

Тобто, даний пункт розповсюджується на землі, надані раніше 29.03.2006.

Третя особа заявляє, що таке надання відбулося вищевказаним рішенням Чернігівської обласної ради (пятнадцята сесія двадцять третього скликання) від 27.03.2001 Про надання в постійне користування земель лісового фонду, яким відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 №1529, ст.ст.9,13 Лісового та ст.ст.11,12,19 Земельного кодексів України, надано земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатками №1 та №2) для ведення лісового господарства, у тому числі Комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству Корюківкаліс земельну ділянку лісового фонду загальною площею 17802,00 га, є чинним і ніким не скасоване, тому підприємство правомірно використовує надані земельні ділянки.

Разом з тим, рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.04.2005 у справі №1/33, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2005 було вирішено вилучити самовільно зайняті земельні ділянки лісового фонду з користування Корюківського районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс, які розташовані на території, в т.ч. Савинківської сільської Ради 970, 7 га.

В силу ч.5 ст.124, п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.1 ст.115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Даний суд не є повноважним судом по оцінці законності та обґрунтованості вищевказаного судового рішення.

Таким чином, дані земельні ділянки були вилучені у Третьої особи до набрання чинності наведеним п.5 Розділу VІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, а отже цей пункт не розповсюджується на спірні правовідносини.

Доводи Третьої особи, що відбулося вилучення з користування, проте не з постійного користування, судом не приймаються з наступних підстав.

Дійсно наведеним рішенням Чернігівської облради від 27.03.2001 спірні земельні ділянки лісового фонду були надані, в т.ч. Третій особі, в постійне користування.

Разом з тим, згідно зі ст.22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N561-XII в редакції, чинній на момент прийняття зазначеного рішення Чернігівської облради:

«Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.»

Відповідно до ч.1 ст.23 зазначеного Кодексу:

«Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.»

Згідно з ч.ч.1,3 ст.125 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-III в редакції, чинній на момент прийняття вищевказаного судового рішення по справі №1/33:

« 1. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

3. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.»

Відповідно до ч.1 ст.126 цього Кодексу:

«Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.»

Державного акта на право постійного користування спірними земельними ділянками при розгляді справи №1/33 Третьою особою представлено не було, як не представлено і при розгляді даної справи, що і стало підставою вилучення даних земельних ділянок судовим рішенням.

Таким чином, ніякого права саме постійного користування на спірні земельні ділянки у Третьої особи ні на момент прийняття рішення Чернігівської облради, ні на момент прийняття судового рішення по справі №1/33 не виникло, а отже і не могло бути припинено, позбавлено чи вилучено саме з постійного користування.

Інших норм чинного земельного законодавства та належних і допустимих доказів, що підтверджують самостійні позовні вимоги Третьої особи останньою суду не представлено, а тому в позові Районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс має бути відмовлено повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру встановлюються у таких розмірах - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 Закону України Про судовий збір у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно з п.п.2.11 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України від 21.02.2013 №7, якщо в позовній заяві обєднано дві або більше вимог немайнового характеру, повязаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Позовна заява надійшла до суду 27.04.2015.

Відповідно до п.11. ч.1. ст. 5 Закону України Про судовий збір (в редакції, чинній станом на момент подання позову) від сплати судового збору звільняються: органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень.

З викладеного вбачається, що станом на момент подання позову Прокурор був звільнений від сплати судового збору за подання позову.

Згідно з п.п.3.7 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України від 21.02.2013 № 7, в редакції, чинній на даний момент, у зв'язку з тим, що Закон "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", яким статтю 5 Закону України "Про судовий збір" ("Пільги щодо сплати судового збору") викладено у новій редакції, набув чинності з 01.09.2015, судам слід врахувати таке.

Згаданим Законом позбавлено пільг щодо сплати судового збору, зокрема, державні органи та органи місцевого самоврядування, відтак у випадку подання ними позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами 01.09.2015 та в подальшому, такі органи зобовязані сплачувати відповідний судовий збір.

У випадку подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з 01.09.2015 розмір судового збору визначається відповідно до Закону у редакції Закону України від 22.05.2015 № 588-VIII. Відповідне положення застосовується також до скарг і заяв, що подаються у справах, рішення суду першої інстанції у яких прийнято до 01.09.2015.

Розмір судового збору у випадку подання апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, судовий збір за подання позову в яких було сплачено до 01.09.2015, розраховується виходячи з суми судового збору, сплаченого при поданні позову. Цей розмір не підлягає перерахунку відповідно до нових ставок, визначених Законом. При цьому якщо платник судового збору був звільнений від обов'язку сплачувати судовий збір (до 01.09.2015), то у випадку подання зазначених скарг та заяв після зазначеної дати розмір судового збору визначається залежно від ставки судового збору, яку мав би сплатити платник до 01.09.2015 за відсутності у нього пільги щодо сплати такого збору.

Дана правова позиція викладена також у інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12.11.2015 №01-06/2093/15 Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 №484-VIII).

Станом на 01.01.2015 розмір мінімальної заробітної плати становив 1218 грн.

Оскільки Прокурором заявлено 6 вимог немайнового характеру, судовий збір по кожній з яких сплачується окремо, за подання даного позову підлягав сплаті судовий збір у сумі 7308,00 грн (1218 грн. х 6).

Згідно з ч.ч.1,5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

- при задоволенні позову - на відповідача;

- при відмові в позові - на позивача;

- при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог."

Відповідно до п.п.4.6. п.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (в редакції, чинній станом на момент подання позову) приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

На підставі викладеного, враховуючи повну відмову у задоволенні позовних вимог Прокурора, судовий збір в сумі 7308,00 грн. покладається на Позивача та підлягає стягненню з нього в доход Державного бюджету України.

Відповідно до п.п.4.4. п.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З урахуванням викладеного, з Позивача на користь Відповідача-2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 19609,80 грн., сплачений Відповідачем-2 за розгляд його апеляційної та касаційної скарг.

Судовий збір, сплачений Районним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством Корюківкаліс - Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, у звязку з відмовою у позові покладається на вказану юридичну особу.

Керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 34, 35, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові прокурора Корюківського району Чернігівської області відмовити повністю.

2. Стягнути з Чернігівської обласної державної адміністрації (вул. Шевченка, 7, м.Чернігів, 14000, ідентифікаційний код 00022674) в доход Державного бюджету України (рахунок 3002 в ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592, отримувач: УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030101, , код бюджетної класифікації доходів 22030101) 7308 грн. 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Чернігівської обласної державної адміністрації (вул. Шевченка, 7, м.Чернігів, 14000, ідентифікаційний код 00022674) на користь Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мрія (с. Савинки, Корюківський район, Чернігівська область, 15360, ідентифікаційний код 30626558) 19609 грн. 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого Відповідачем за розгляд його апеляційної та касаційної скарг.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. У позові Районного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства Корюківкаліс відмовити повністю.

Повне рішення складено 06 липня 2016 року.

Суддя І.В. Кушнір

09.01.13