ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа №917/220/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Сіверін В.І.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача - Погрібняк О.М., за довіреністю №17 від 13.06.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, на підставі угоди №19 від 20.05.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Полтава, (вх.№1242П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2016 року по справі №917/220/16,

за позовом Комунального підприємства «Полтава - Сервіс» Полтавської міської ради, м.Полтава,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Полтава,

про стягнення 9152,06 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.04.2016 року по справі №917/220/16 (суддя Іваницький О.Т.) позовні вимоги задоволено частково.

Відмовлено у стягненні пені у розмірі 1076,66 грн. за період з 31.08.2012 року по 29.02.2016 року у зв'язку з пропуском спеціального строку позовної давності.

Припинено провадження в частині сплаченої 1000,00 грн. 16.03.2016 року в рахунок погашення заборгованості у зв'язку з відсутністю предмету спору (ч. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Полтава - Сервіс» Полтавської міської ради заборгованість по орендній платі - 7075,40 грн. та витрати по сплаті судових витрат в сумі 1338,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову про стягнення заборгованості в сумі 7075,40 грн. та судових витрат - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що починаючи з серпня 2012 року ніяких претензій позивач відповідачу не направляв, повідомлень про наявну заборгованість не надсилав, рахунки на оплату не виставляв, актів виконаних робіт на підпис не надавав, акти звірки взаємних розрахунків не проводив. При цьому, скаржник звертає увагу суду на те, що позивачем порушено строки позовної давності про що було заявлено у відзиві на позовну заяву та надано окремо заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Проте, вказаний факт було проігноровано.

Апелянт зазначає, що у зв'язку з тяжким фінансовим становищем 15.09.2012 року ним було направлено рекомендованим листом з повідомленням заяву про розірвання договору оренди торговельного місця, оскільки має місце припинення підприємницької діяльності. Факт отримання вказаної заяви підтверджено повідомленням про вручення позивачу такого листа. Однак, відповіді на вказаний лист отримано не було і скаржник вважав, що договір є розірваним. Також, апелянт зазначає, що позивачем не доведено та необґрунтовано факту надання ним послуг по договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду.

20.05.2016 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5103), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою суду від 25.05.2016 року з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору, а також дотримання принципів судочинства розгляд справи відкладено.

У судовому засіданні 22.06.2016 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Так, рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради «Про організацію міського комунального ринка «Речовий» на земельній ділянці у кварталі, обмеженому вулицями Фрунзе, Чапаева, Новий Базар, Шевченка» від 03.08.2011 року №225 організовано міський комунальний ринок «Речовий», якому видано реєстраційне свідоцтво ринку №45, що зареєстрований за адресою м.Полтава, вул. Фрунзе, 34а.

Пунктом 2 вказаного рішення організацію та забезпечення створення належних умов для провадження торговельної діяльності на ринку згідно із Правилами торгівлі на ринках, покладено на Комунальне підприємство «Полтава - Сервіс» Полтавської міської ради (позивач у справі).

Пунктом 3.3 рішення, позивача зобов'язано забезпечити укладання договорів оренди торговельних місць з фізичними особами-підприємцями.

01.11.2011 року між Комунальним підприємством «Полтава - Сервіс» Полтавської міської ради (позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (відповідач у справі) укладено договір оренди №2Р-72 торговельного місця НОМЕР_1 сектору - 2, яке розташоване на території комунального ринку «Речовий» за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 34а.

Відповідно до п. 1.1 предметом договору є торговельне місце сектору 2 НОМЕР_1 загальною площею 4 кв.м., що розташоване на території комунального ринку «Речовий» за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 34-а, та надається орендодавцем (позивачем) у тимчасове платне користування орендареві (відповідачу) для провадження торговельної діяльності.

У п.1.4 договору сторони погодили, що орендар набуває право користування об'єктом оренди з дня підписання даного договору.

Згідно з п. 3.2 договору у орендаря наявний обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату відповідно до розділу 4 договору.

У розділі 4 договору «Орендна плата та порядок розрахунків» сторони визначили, що орендна плата за об'єкт оренди становить за місяць 187,80 грн. (у т.ч. ПДВ).

Відповідно до п. 4.2. договору орендна плата обчислюється на підставі розрахунку згідно з додатком та вноситься до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата. При цьому, орендна плата підлягає сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря.

Згідно п. 7.1 договір укладено строком на 59 місяців та діє з 01.11.2011 року по 27.09.2016 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір оренди від 01.11.2011 року торгівельного місця НОМЕР_1 сектору №2, яке розташоване на території КП ринок «Речовий» за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе, 34-а відноситься до поняття договору (найму).

У відповідності до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Матеріали справи свідчать, що договором оренди торговельного місця від 01.11.2011 року №2Р-72 не передбачено складання сторонами акту приймання-передачі. До того ж, Типовий договір оренди торгівельного місця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №278 (у редакції постанови КМУ від 29.07.2009 року №868), на основі якого укладений спірний договір оренди торгівельного місця, також не передбачає складання сторонами акту приймання-передачі торгівельної площі.

Разом з тим, слід зазначити, що договором оренди торговельного місця від 01.11.2011 року №2Р-72, а саме п. 1.4, чітко визначено, що орендар набуває право користування об'єктом оренди з дня підписання даного договору.

Договір оренди торговельного місця від 01.11.2011 року №2Р-72 підписаний сторонами та з боку позивача скріплений печаткою.

У матеріалах справи містяться копії рахунків на оплату оренди торговельного місця, які виставлялися позивачем відповідачу.

Вказаним підтверджується, що позивач належним чином виконав покладені на нього обов'язки відповідно до договору оренди №2-Р-72 від 01.11.2011 року.

Договором оренди торговельного місця № 2Р-72 від 01.11.2011 року не передбачено обов'язку орендодавця щодо надання орендарю рахунків-фактур для оплати за надане йому торговельне місце та складання сторонами акту приймання виконаних робіт.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові №3-3902к09 від 29.09.2009 року рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити за надані послуги.

Акти приймання виконаних робіт за договором не складаються сторонами в зв'язку з тим, що їх складання не передбачене договором та нормативно-правовими актами, що регламентують надання торговельних місць в оренду. Крім того, за своєю правовою природою оренда торговельного місця не є ані роботою, ані послугою в розумінні діючого законодавства, її дія триває від початку дії укладеного між сторонами договору оренди торговельного місця до його припинення.

Згідно пункту 3.2 договору оренди орендар зобов'язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Проте, невиконання орендарем (відповідачем по справі) вищевказаного обов'язку призвело до утворення заборгованості по орендній платі за період з серпня 2012 року по лютий 2016 року у розмірі 8075,40 грн. та стало підставою для звернення до суду з позовною заявою.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за договором оренди №2Р-72 від 01.11.2011 року.

До суду першої інстанції позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог у зв'язку з тим, що після подання позову та порушення провадження у справі, відповідач - ФОП ОСОБА_3 частково оплатила борг, а тому позивач зменшив заборгованість з 8075,40 грн. до 7075,40 грн. і просив суд стягнути борг з січня 2013 року по лютий місяць 2016 року включно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення 7075,40 грн. основного боргу є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд першої інстанції правомірно припинив провадження у справі в частині стягнення 1000,00 грн., яка була сплачена, на підставі п.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України

Щодо доводів апелянта про сплив строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Так, у договорі встановлено строк виконання зобов'язання з оплати за оренду торговельного місця - до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата, тому він не залежить від моменту пред'явлення вимоги КП «Полтава - Сервіс» ПМР та обчислюється відносно кожного з платежів за договором.

Відповідно до п.п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10 у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Частина 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлює, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідача перед КП «Полтава - Сервіс» ПМР виникла заборгованість за оренду торговельного місця за договором за період з січня 2013 року по лютий 2016 року включно (заява про уточнення позовних вимог а.с. 31-32).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.09.2012 року у справі №917/1324/12 за позовом КП «Полтава - Сервіс» ПМР до ФОП ОСОБА_3, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.01.2013 року, з відповідача було стягнуто заборгованість за договором оренди торговельного місця №2Р-72 за період з листопада 2011 року по липень 2012 року включно в розмірі 1690,20 грн. та 1609,50 грн. витрат зі сплати судового збору, а всього 3229,70 грн.

15.05.2014 року ФОП ОСОБА_3 на рахунок КП «Полтава - Сервіс» ПМР внесла оплату за договором оренди №2Р-72 у розмірі 3229,70 грн., з яких 1690,20 грн. зараховано за оренду торговельного місця за договором №2Р-72 та 1609,50 грн. на погашення судового збору у справі №917/1324/12.

16.03.2016 року ФОП ОСОБА_3 було внесено на рахунок КП «Полтава - Сервіс» ПМР кошти в розмірі 1000,00 грн. та частково погашено заборгованість за договором оренди №2Р-72.

Таким чином на виконання умов договору відповідачем вносилася оплата за оренду торговельного місця та переривався строк позовної давності: 15.05.2014 року та 16.03.2016 року.

Згідно ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час. що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У п.п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10 до дій що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Отже, посилання скаржника на сплив строку позовної давності по відношенню до суми основного боргу спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта про відсутність у нього обов'язку з оплати орендованого за договором оренди від 01.11.2011 року за торгівельне місце НОМЕР_1 сектору №2, яке розташоване на території КП ринку «Речовий» за адресою: м.Полтава, вул. Фрунзе,34-а, оскільки вказаний договір є розірваним, що підтверджується відповідним листом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, п. 7.3-7.7 договору сторони погодили порядок вчинення ними дій по припиненню договору.

Пункт 7.4 договору визначає що даний договір може бути розірваний орендодавцем достроково у разі невиконання орендарем своїх зобов'язань згідно п. 3.2 даного договору. При цьому даний договір вважається розірваним з моменту отримання орендарем відповідного повідомлення від орендодавця.

Договір також може бути розірваний на вимогу орендаря достроково у разі невиконання орендодавцем своїх зобов'язань згідно даного договору ( п.7.5 договору).

Апелянт зазначає, що ним 15.09.2012 року було направлено рекомендованим листом з повідомленням заяву про розірвання договору оренди торговельного місця, оскільки має місце припинення підприємницької діяльності, а факт отримання вказаної заяви підтверджено повідомленням про вручення позивачу такого листа. Однак, відповіді на вказаний лист отримано не було і скаржник вважав, що договір є розірваним.

У матеріалах справи міститься лист-заява (а.с. 104), в якому заявник просить розірвати договір оренди на торгівельне місце №2Р-72, у зв'язку з тим, що місце не використовується. До вказаної заяви у якості доказу направлення додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 103).

Проте, колегія суддів зазначає, що достеменно встановити дату складання вказаної заяви та особу, яка склала цю заяву не вбачається можливим, а рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення підтверджує факт отримання листа та не підтверджує той факт, що саме відповідну заяву було отримано.

У свою чергу слід зазначити, що на листа відповідача з проханням про розірвання договору для його розірвання необхідна була згода орендодавця та для розірвання договору в порядку визначеному п. 7.5 договору орендар до суду не звертався та факт невиконання орендодавцем своїх зобов'язань згідно даного договору не доводив.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, апелянтом належних та допустимих доказів виконання взятих на себе договірних зобов'язань не надано, а подані ним докази на підтвердження дострокового розірвання з вересня 2012 року договору також не вважаються належними та допустимими.

Колегія суддів зазначає, що у березні 2016 року ФОП ОСОБА_3 до КП «Полтава - Сервіс» ПМР подала заяву про розірвання договору оренди торговельного місця №2Р-72 від 01.11.2011 року. КП «Полтава - Сервіс» ПМР погодилося на розірвання договору, у зв'язку з чим з березня 2016 року орендна плата за користування торговельним місцем за вказаним договором їй не нараховується.

Те, що договір продовжував свою дію до березня 2016 року також свідчать здійснені відповідачем оплати на виконання умов договору. Так, ФОП ОСОБА_3 погасила свою заборгованість за договором до січня 2013 року, тобто за період коли за її твердженнями договір вже припинив свою дію.

Таким чином, доводи скаржника про те, що договір є розірваним з вересня 2012 року і в нього відсутній обов'язок по оплаті є безпідставними та недоведеними.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Позивачем була заявлена до стягнення сума пені в розмірі 1076,66 грн. за період з 31.08.2012 року по 29.02.2016 року, а з урахуванням уточнень 485,69 грн. за період з 21.03.2015 року по 21.03.2016 року.

Проте колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

По-перше, позивач звертаючись до суду з позовом про стягнення пені на вищевказане положення норми права уваги не звернув та заявляв вимоги про стягнення пені за більший період. По-друге, як вже зазначалося відповідач надав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Так, до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Враховуючи, що позивач невірно обрахував розмір пені, тобто період за який вона нараховується, та звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволення таких позовних вимогах.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу та вірно відмовив у стягненні пені і припинив провадження у справі в частині стягнення сплаченої суми боргу.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у зв'язку з чим рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2016 року по справі №917/220/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, то витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2016 року по справі №917/220/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 29 червня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Сіверін В.І.