ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 р. Справа № 917/779/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор", вул. Енгельса, б. 29-а, к. 901, м. Харків, 61052

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про стягнення грошових коштів у сумі 17669,07 грн

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: Марков С.І.

від відповідача: не з'явився

Після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення заборгованості за договороми - заявками б/н від10.03.2015 р.; № 112 від 03.07.2015 р.; № 85 від 10.07.2015 р. у розмірі 17669,07 грн., з яких: основний борг - 12100,00 грн.; штрафні санкції - 5569,07 грн.

Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає, з підстав, викладених у позовній заяві, зокрема вказує, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Відповідач про дату, час та місце розгляду даної справи повідомлявся ухвалою суду від 11.05.2016 р. про порушення провадження у справі та ухвалою від 09.06.2016 р. про відкладення розгляду справи, що були направлені відповідачеві за адресою, яка зазначена на веб-сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань та у позовній заяві. Дані ухвали повернулася з відміткою поштової установи - "За закінченням терміну зберігання".

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд вважає, що ним вжиті достатні заходи для повідомлення відповідача у справі про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, відсутність клопотання щодо продовження строку вирішення спору, суд не оцінює неявку представника відповідача у судове засідання як підставу для подальшого відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

Відповідно до Договорів -заявок від 10.03.2015 р., від 03.07.2015 р. №112, від 10.07.2015 р. №85 ( Далі - Договори, а.с. - 10-12) , які укладені між сторонами за допомогою електронної почти та згідно умов яких заявка передана по факсу чи електронній почті вважається дійсною, має юридичну силу, тобто силу оригіналу, позивачем в період з 10.03.2015 р. по 10.07.2015 р. були надані відповідачу послуги з перевезення автомобільним транспортом.

Згідно умов Договорів оплата наданих послуг має бути здійснена по оригіналам документів після вивантаження автомобіля.

Позивач зазначає, що він свої договірні зобов'язання виконав повністю, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками Актами надання послуг №509 від 11.03.2015 р. на суму 4000,00 грн, №2702 від 04.07.2015 р. на суму 4000,00 грн, №2799 від 13.07.2015 р. на суму 4100,00 грн (а.с. - 13-15), однак відповідач зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг робіт не виконав, в зв'язку з чим на час розгляду справи господарським судом за договорами-заявками у відповідача обліковується заборгованість у розмірі 12100,00 грн. перед позивачем.

Крім того, позивач посилаючись на умови догорів-заявок та на ст. 625 ЦК нарахував та просить стягнути з відповідача 4443,77 грн пені за період з 14.07.2015 р. по 01.05.2016 р., 834,90 грн інфляційних втрат та 290,40 грн. 3% річних України.

Таким чином, загальна сума, заявлена до стягнення, становить 17669,07 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору перевезення вантажу, за яким в силу ч. 1 ст. 909 ЦК України одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

Згідно ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На підставі матеріалів справи, поданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 12100,00 грн. є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 1.4 Договорів заявки від 10.03.2015 р. та №112 від 03.07.2015 р. передбачено штраф за несвоєчасну оплату в розмірі 500 грн. за добу. Вказаний пункт договору підпадає під визначення пені, що не заперечується позивачем. Останній також зазначає, що оскільки законодавство України обмежує розмір сплати штрафних санкцій подвійною обліковою ставкою НБУ, то він нараховує пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму основного боргу 12100,00 грн за період з 14.07.2015 р. по 01.05.2016 р.

Судом перевірено методику розрахунку пені з використанням калькулятора ІПС "Ліга" та встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунку пені перевищено шестимісячний період, протягом якого можна нараховувати штрафні санкції та без розмежувань заборгованості по кожному Акту окремо. За результатами перерахунку проведеного судом, який здійснений по кожному Акту окремо, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 1338,08 грн. пені (384,66 грн по Акту від 11.03.2015 р. за період з 14.07.2015 р. по 11.09.2015 р. та 953,43 грн по Акту від 04.07.2015 р. за період з 14.07.2015 р. по 14.01.2016 р. (періоди визначені позивачем)).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у договорі-заявці №85 від 10.07.2015 р. не визначено розмір пені, тому нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 4100,00 грн згідно вказаного договору-заявки є необґрунтованим. За даних обставин, враховуючи вищенаведені мотивування суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3105,68 грн. пені за періоди вказані у позові.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом перевірено методику розрахунку 3% річних та інфляційних втрат з використанням калькулятора ІПС "Ліга". За результатами здійсненого судом перерахунку, проведеного по кожному Акту окремо, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 834,90 грн інфляційних втрат та 290,40 грн 3% річних за період з 14.07.2015 р. по 01.05.2016 р.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Позивачем надано належні докази обґрунтованості та правомірності позовних вимог; відповідач жодних доказів, які б спростовували наявність боргу чи його розмір, не надав.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що сума судового збору, яка надлишково сплачена позивачем при подачі позовної заяви (1450,00 грн. замість 1378,00 грн) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" може бути повернута позивачу у разі подачі останнім відповідного клопотанням.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49,75 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибоконсервний завод "Екватор" (вул. Енгельса, б. 29-а, к. 901, м. Харків, 61052, ) 12100,00 грн. основного боргу, 1338,08 грн. пені, 834,90 грн інфляційних втрат, 290,40 грн. 3% річних та 1135,79 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позовних вимог -відмовити.

Повне рішення складено 01.07.2016 р.

Суддя Н.Г. Гетя