ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2016 р. Справа № 920/1472/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Сіверін В. І.

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність 28 березня 2016 року,

відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1005 С/1-42) на рішення господарського суду Сумської області від 02 березня 2016 року у справі № 920/1472/15

за позовом ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" ОСОБА_2,

до ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга",

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 02 березня 2016 року у справі № 920/1472/15 (головуючий суддя Зражевський Ю.О., судді Костенко Л.А., Моїсеєнко В.М.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з вказаною позицією суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

26 квітня 2016 року від ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№4458).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27 квітня 2016 року з огляду на небхідність надання позивачем додаткових матеріалів, неявку у судове засідання представника відповідача, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, судом було відкладено розгляд справи.

Одночасно вказаною ухвалою було запропоновано позивачу надати письмові пояснення з приводу: 1)подання позовної заяви з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки без дотримання тридцятиденного строку наданого ПАТ "Дельта Банк" ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" для погашення заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2013 року; 2)стосовно наявності обставин, передбачених положеннями частини 3 статті 35 Закону України "Про іпотеку", як підстави реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку без попереднього повідомлення іпотекодавця.

Повторним автоматичним розподілом справи, у зв'язку з перебуванням судді Тихого П.В. у відрядженні, для розгляду апеляційної скарги сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Сіверін В.І.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23 травня 2016 року було запропонувано позивачу та відповідачу надати письмові пояснення з приводу точної суми заборгованості ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" за кредитним договором від 27 листопада 2013 року станом на 02 березня 2016 року та на даний момент, та докази відповідної оплати. У звязку з чим колегією суддів було відкладено розгляд справи.

07 червня 2016 року від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.№5839).

08 червня 2016 року від позивача надійшли письмові пояснення (вх.№5866).

Під час судового засідання, яке відбулось 08 червня 2016 року колегія суддів, з огляду на надання сторонами різних відомостей з приводу існуючої заборгованості ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" станом на 02 березня 2016 року, дійшла до висновку про необхідність проведення між сторонами звірки взаємних розрахунків, у зв'язку з чим ухвалою суду від 08 червня 2016 року було відкладено розгляд справи.

Під час судового засідання, 22 червня 2016 року, судом було встановлено про невиконання позивачем та відповідачем вимог ухвали суду, оскільки надані сторонами акти звірки взаєморозрахунків підписаний виключно в односторонньому порядку.

На підставі чого відповідною ухвалою суду було запропоновано відповідачу з'явитись за місцезнаходженням ПАТ "Дельта Банк"- м.Київ, вул.Щорса, 36 Б для складання акту звірки взаєморозрахунків, позивачу - забезпечити проведення звірки взаєморозрахунків з відповідачем за місцезнаходженням ПАТ "Дельта Банк"- м.Київ, вул.Щорса, 36 Б, за результатами якої надати до суду акт звірки взаємних розрахунків, у формі єдиного документу, підписаного обома сторонами.

04 липня 2016 року від ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" надійшов лист з поясненнями про неможливість прибуття за місцезнаходженням ПАТ "Дельта Банк" для проведення звірки взаємних розрахунків, а відтак і можливості виконання вимог ухвали.

У судове засідання, яке відбулось 06 липня 2016 року,зявився представник позивача, який підтримав свою правову позицію по справі.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

27 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством Дельта Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Видавничо-торговий дім Університетська книга був укладений Договір кредиту № КЮ-2017933, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позивальник зобовязується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобовязання за цим договором.

В забезпечення виконання зобовязань за Договором кредиту № КЮ-2017933 від 27 листопада 2013 року між банком та позичальником був укладений Іпотечний договір №65057 від 27 листопада 2013 року, за умовами якого в іпотеку передано нежитлове приміщення, загальною площею 78,5, кв. м, розташоване за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 27, яке належить ТОВ Видавничо-торговий дім "Університетська книга" на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі № 4953.

Позивач у позовній заяві просить суд в рахунок часткового погашення заборгованості за Договором кредиту № КЮ-2017933 від 27 листопада 2013 року в розмірі 96520,73 звернути стягнення за іпотечним договором № 5057 від 27.11.2013 року, шляхом визнання за ПАТ "Дельта Банк" права власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 78,5 кв. м., що розташована за адресою: 40000, Україна, Сумська обл., м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 27, та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі № 4953. Визнати право власності за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" наступне майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 78,5 кв. м., що розташована за адресою: 40000, Україна, Сумська обл., м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 27, та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі № 4953.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд наголосив, що оскільки прострочена заборгованість відповідача по Договору кредиту № КЮ-2017933 від 27 листопада 2013 року становить 2279,55 грн., в даному випадку відсутня співрозмірність суми простроченої заборгованості відповідача (2279,55 грн.) зі заставною вартістю предмета іпотеки (702 100 грн., згідно Звіту про незалежну оцінку майна, наданого позивачем), що з врахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність повинно бути підставою для відмови в зверненні стягнення за іпотечним договором № 5057 від 27 листопада 2013 року, в рахунок чаткового погашення заборгованості за Кредитним договором № КЮ-2017933 шляхом визнання за ПАТ Дельта Банк права власності на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з вказаною позицією суду першої інстанції позивач зазначає на відсутності в законодавстві такої підстави для відмови в задоволенні звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку. Свою правову позицію останній підтверджує наявністю постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року по справі №6-340цс15.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам законодавства зважаючи на наступне.

Як встановлено матеріалами справи, 27 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" був укладений Договір кредиту № КЮ-2017933, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позивальник зобовязується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобовязання за цим договором.

Відповідно до п.1.1.1 Договору надання кредиту здійснюється в сумі 165000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 26,99% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 26.11.2016 включно, на умовах визначених цим Договором.

Повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту, рівними частинами, до 10 числа кожного місяця, в сумі 4583,33 грн., починаючи з 10 грудня 2013 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом, визначеним в п.1.1.1 цього Договору. Останній платіж в рахунок погашення кредиту сплачується в розмірі фактичного залишку заборгованості за кредитом (п.1.1.2 Договору).

Відповідно до п 1.1.3 Договору у випадку невиконання позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених п.3.3.16 цього Договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 31,99% річних та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим Договором, починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) виконання зобовязання та діє до дня (включно) виконання умов, передбачених п. 3.3.16 цього Договору.

У разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного в п.1.1.1 цього договору, процентна ставка за Договором встановлюється в розмірі 46,99% річних та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим Договором, починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) повернення заборгованості за кредитом по день фактичного погашення простроченої заборгованості за кредитом (п.1.1.4 Договору).

Нарахуванні процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, та вдень кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом на залишок заборгованості за кредитом (непогашену суму кредиту) за фактичну кількість днів користування кредитом, методом "факт/факт", тобто для розрахунку приймається фактична кількість днів у місяці (28,29,30,31) та році (365/366) При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.2.2.1 Договору).

Пунктом 2.2.2 Договору передбачено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, та в день кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту (частини Кредиту), визначених цим Договором, позичальник сплачує Кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити в повному обсязі проценти і комісії, передбачені Договором.

У випадку порушення позичальником вимог п. п. 3.3.1. 3.3.6. - 3.3.16. цього Договору. Позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2 % від суми кредиту, визначеної п. 1.1.1 цього Договору, за кожний випадок порушення (пункт 4.2 Кредитного договору).

Як зазначає позивач у позові та вбачається з матеріалів справи ПАТ "Дельта Банк" свої зобовязання виконав належним чином, надав відповідачу кредит в розмірі 165 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 84235996 від 27 листопада 2013 року.

Відповідно до п. 5.3 Кредитного договору сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов'язання за цим Договором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування кредитором позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує кредитору проценти за користування кредитом, комісії та можливі штрафні санкції, для цього кредитор надає під розписку позичальнику або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений в вимозі, кредитор по закінченню цього терміну має право звернути стягнення на предмет іпотеки/застави будь-яким способом за власним вибором кредитора, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору іпотеки/застави, чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором, та/або пред'явити позов у відношенні позичальника та задовольнити свої вимоги, що випливають з цього Договору, з будь-якого майна позичальника.

У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань по Кредитному договору, банком на адресу відповідача був надісланий лист-вимога вих. № 18.2-900 від 28 серпня 2015 року про оплату простроченої заборгованості у розмірі 96 520,73 грн., яка виникла станом на 14 серпня 2015 року. Факт надсилання зазначеного листа підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого знаходиться у справі.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог,що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1. ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 вищезазначеного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності до положень ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають наслідки встановлені договором чи законом.

Відповідно до частин 1-3 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій не може бути встановлено договором у відсотковому відношенні від суми невиконаної частини зобовязання або у певній , визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив умови користування кредитом, у звязку з чим за останнім станом на 14 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 96 520,73 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 79916,73 грн. (68 750,07 грн. - за строковим кредитом, 11 166,66 грн. за простроченим кредитом), заборгованості по процентам у розмірі 2 721,37 грн. (827,32 грн. за строковими процентами, 1894,05 за простроченими процентами), суми пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 3 237,11 грн., 167,96 грн. 3% річних, суми пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 549,07 грн., суми трьох процентів річних від прострочених процентів у розмірі 28,49 грн., а також 9 900, 00 грн. штрафу.

Позивачем до кожного судового засідання надавався новий розрахунок суми заборгованості за кредитним договором зі збільшення сум заборгованості по процентам,суми пені за несвоєчасне повернення кредиту 3% річних, суми пені за несвоєчасне повернення, суми трьох процентів річних від прострочених процентів а також розміру штрафу, враховуючи збільшення останнім періоду прострочення зобовязання.

У відповідності до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В той же час жодної заяви про збільшення позовних вимог, а саме необхідності стягнення більшої суми заборгованості за кредитним договором в рахунок якої здійснюється стягнення на предмет іпотеки, позивачем не було надано. У звязку з чим судом перевіряється як правомірність нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором так і сплату відповідачем існуючої у останнього заборгованості виходячи з визначеної ПАТ "Дельта Банк" в позовній заяві суми боргу станом на 14 серпня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи визначена позивачем заборгованість у розмірі 96 520,73 грн., складається з

1) заборгованості за кредитом у розмірі 79916,73 грн. (68 750,07 грн. - за строковим кредитом, 11 166,66 грн. за простроченим кредитом),

2)заборгованості по відсоткам у розмірі 2 721,37 грн. (827,32 грн. за строковими процентами, 1894,05 за простроченими процентами),

3)суми пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 3 237,11 грн.,

4)3% річних- 167,96 грн.,

5)суми пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 549,07 грн.,

6)суми трьох процентів річних від прострочених процентів у розмірі 28,49 грн.,

7)9 900, 00 грн. штрафу.

В той же час, колегія суддів проаналізувавши надані позивачем відомості щодо руху коштів по рахунку відповідача з 27 листопада 2013 року по 12 серпня 2015 року, з визначеними позивачем періодами прострочення заборгованості, зазначає, що загальна сума заборгованості відповідача на момент подання відповідного позову складає 95 275,00 грн.:

1)заборгованість за кредитом у розмірі 79916,73 грн. (68 750,07 грн. - за строковим кредитом, 11 166,66 грн. за простроченим кредитом),

2)заборгованість по процентам у розмірі 2 721,37 грн. (827,32 грн. за строковими процентами, 1894,05 за простроченими процентами),

3)сума пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 382,87 грн.,

4)3% річних- 134,87,

5)сума пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 204,95 грн.,

6)сума трьох процентів річних від прострочених процентів у розмірі 14,21 грн.,

7)9 900, 00 грн. штрафу.

При цьому колегія суддів, всупереч позиції суду першої інстанції зазначає на правомірності стягнення з відповідача 9900,00 грн. штрафу за кожний випадок порушення п.3.3.9 Договору кредиту.

В межах пункту 3.3.9 кредитного договору сторонами було передбачено обовязок у відповідача щоквартально, не пізніше двадцятого числа першого місяця кварталу наступного за звітнім, надавати кредитору належним чином засвідчені копії:бухгалтерського балансу, звіту про фінансові результати.

У випадку порушення позичальником вимог п. п. 3.3.1. 3.3.6. - 3.3.16. цього договору позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2 % від суми кредиту, визначеної п. 1.1.1 договору, за кожний випадок порушення (пункт 4.2 Кредитного договору).

Місцевий господарський суд вказуючи на неправомірність стягнення відповідного штрафу, передбаченого пунктом 3.3.9 договору, визначив, що відповідач не мав фізичної можливості для надання Кредитору щоквартально, не пізніше 20 числа першого місяця кварталу наступного за звітнім копії бухгалтерського балансу та звіту про фінансові результати. В зв'язку з цим на електрону адресу банку було направлено відповідну звітність 20 квітня 2015 року та 20 липня 2015 року, що підтверджується скріншотом екрану відкритої сторінки електронної пошти ТОВ "ВТД "Університетська книга", яка підтверджує факт відправлення електронною поштою звіту на електронну адресу АТ "Дельта Банк".

Втім пункт 8.2 договору передбачає, що усі повідомлення за цим договором вважаються зробленими належними чином у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом за зазначеними адресами сторін, або вручені особисто під розписку уповноваженій особі позичальника. Датою отримання таких повідомлень вважається дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення звязку одержувача.

Таким чином направлення фінансової звітності на електронну адресу позивача не свідчить про належне повідомлення останнього, у передбаченій пунктом 8.2 договору формі, а відтак і дотримання вимог пункту 3.3.9 кредитного договору

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду спору у суді першої інстанції відповідачем було здійснено оплату відповідних сум заборгованості:

-28 серпня 2015 року на підставі платіжного доручення № 808 було здійснено оплату в сумі 1894, 05 грн. (сплата прострочених відсотків ) (Том 1 а.с.122);

-03 вересня 2015 року на підставі платіжного доручення № 814 було здійснено оплату в сумі 4000,00 грн. (сплата простроченого тіла по кредиту) (Том 1 а.с.118);

-22 вересня 2015 року на підставі платіжного доручення № 828 було здійснено оплату в сумі 11749,99 грн. (сплата простроченого тіла по кредиту) (Том 1 а.с.120);

-22 вересня 2015 року на підставі платіжного доручення № 829 було здійснено оплату в сумі 1831,93 грн. (сплата прострочених відсотків за користування кредитом) (Том 1 а.с.119);

-09 жовтня 2015 року на підставі платіжного доручення № 877 було здійснено оплату в сумі 4583,33 грн. (сплата тіла по кредиту) (Том 1 а.с.116);

-09 жовтня 2015 року на підставі платіжного доручення № 876 було здійснено оплату в сумі 1611,82 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 1 а.с.115);

-09 листопада 2015 року на підставі платіжного доручення №931 було здійснено оплату в сумі 4583,33 грн. (сплата простроченого тіла по кредиту) (Том 1 а.с.114);

-09 листопада 2015 року на підставі платіжного доручення №930 було здійснено оплату в сумі 1392,94 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 1 а.с.114);

-04 грудня 2015 року на підставі платіжного доручення №995 було здійснено оплату в сумі 1250,00 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 1 а.с. 239);

-04 грудня 2015 року на підставі платіжного доручення №994 було здійснено оплату в сумі 4583,33 грн. (сплата тіла кредиту) (Том 1 а.с. 240);

-06 січня 2016 року на підставі платіжного доручення №1044 було здійснено оплату в сумі 1176,04 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 2 а.с. 21);

-06 січня 2016 року на підставі платіжного доручення №1043 було здійснено оплату в сумі 4583,33 грн. (сплата тіла кредиту) (Том 2 а.с. 22);

-05 лютого 2016 року на підставі платіжного доручення №1069 було здійснено оплату в сумі 1081,57 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 2 а.с. 19);

-05 лютого 2016 року на підставі платіжного доручення №1070 було здійснено оплату в сумі 4583,33 грн. (сплата тіла кредиту) (Том 2 а.с. 20);

-15 лютого 2016 року на підставі платіжного доручення №1078 було здійснено оплату в сумі 41250,09 грн. (сплата тіла кредиту) (Том 2 а.с. 16);

-15 лютого 2016 року на підставі платіжного доручення №1079 було здійснено оплату в сумі 480,00 грн. (сплата відсотків за користування кредитом) (Том 2 а.с. 18);

-15 лютого 2016 року на підставі платіжного доручення №1080 було здійснено оплату в сумі 706,71 грн. (сплата пені за прострочення оплати по кредиту) (Том 2 а.с. 17);

Відтак за період розгляду спору у суді першої інстанції відповідачем було погашено заборгованість в розмірі 91 341,79 грн., з яких:

заборгованість за тілом кредиту-79916,73 грн.,

відсотки за користування кредитом-10 718,35 грн.,

пеню за прострочення оплати по кредиту-706,71 грн.

Отже станом на момент розгляду спору у суді першої інстанції відповідачем не було погашено лише 3 933,21 грн. заборгованості за договором кредиту № КЮ-2017933.

Поряд з цим, як було встановлено судом в забезпечення виконання зобовязань за Договором кредиту № КЮ-2017933 від 27 листопада 2013 року між банком та позичальником був укладений Іпотечний договір №65057 від 27 листопада 2013 року, за умовами якого в іпотеку передано нежитлове приміщення, загальною площею 78,5, кв. м, розташоване за адресою: Сумська область, м. Суми, вул.. Комсомольська, буд. 27, яке належить ТОВ "Видавничо-торговий дім "Університетська книга" на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 грудня 2010 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 37 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та п. 7.1 Іпотечного договору, в якому сторони погодили застереження щодо переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання по кредитному договору в порядку, встановленому в ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч.1 ст. 12 вищезазначеного Закону України, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий господарський суд наголосив, що в даному випадку відсутня співрозмірність суми простроченої заборгованості відповідача (2279,55 грн.) зі заставною вартістю предмета іпотеки (702 100 грн., згідно Звіту про незалежну оцінку майна, наданого позивачем), що з врахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність повинно бути підставою для відмови в зверненні стягнення за іпотечним договором № 5057 від 27 листопада 2013 року, в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором № КЮ-2017933.

В той же час колегія суддів, зазначаючи на законності висновку суду про відмову в задоволенні позову, не погоджується повною мірою з безпосередньою підставою такої відмови.

В даному випадку апелянт обґрунтовано вказує про відсутність в законодавстві такої передумови для відмови в задоволенні звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку. Відповідна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року по справі №6-340цс15.

Втім, колегія суддів приймає до уваги, що у відповідності до положення ч. 3 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав.

Верховний Суд України в "Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" від 01 лютого 2015 року роз'яснив, що зазначене положення Закону є оціночним, у зв'язку із чим підлягає детальному мотивуванню в рішенні суду. У такому разі суд повинен дійти висновку про те, чи підпадає спірна ситуація, яка ним розглядається, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини.

Слід зазначити, що збитки в розумінні положень цивільного законодавства розглядається як грошовий вираз зменшення або втрати певного майнового блага.

Стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1)втрати, яких особа зазнала в звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з того, що суть кредитного договору у відповідності до статті 1054 ЦКУ полягає у зобов'язанні однієї сторони (кредитора) надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а другої строни (позичальника)у поверненні відповідної суми та сплатити процентів, реальні збитки які може зазнати кредитор внаслідок неналежного виконання позичальником вимог кредитного договору складаються з неотримання:

-суми яка була предметом кредитного договору,

-відповідного доходу у вигляді обовязкової оплати позичальником процентів за користування кредитор або інших сум визначених в договорі як плата за користування кредитом.

А відтак реальні збитки кредитора іпотекодержателя, у звязку із порушенням відповідачем основного зобов'язання чи іпотечного договору мають місце у випадку неповернення наданої банком суми кредиту та невиплатою процентів за користування кредитом.

Як зазначалось колегією суддів вище відповідачем повністю погашена сума основної заборгованості (тіла кредиту) та сума процентів за користування кредитом. Більш того, сплачено 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користуванням кредитом, як відшкодування за користування коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14).

Наведеним підтверджується відсутність у позивача реальних збитків повязаних з неналежним виконанням позивачем договірних зобовязань зі своєчасного повернення кредиту.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла до висновку що спірна ситуація, підпадає під зміст положення ч. 3 ст. 39 Закону та не суперечить загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, оскільки 1)внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог кредитного договору відповідачу не було завдано реальних збитків 2)неналежне виконання відповідачем вимог кредитного договору не змінює обсяг прав Позичальника, а саме не обмежує його у можливості достягнення невиплаченої суми коштів, як наслідок не належного виконання умов вказаного договору.

В контексті вищенаведеного суд апеляційної інстанції звертає увагу на пункт 4.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24 листопада 2014 року № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" яким передбачено, що у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання.

Невиконання зазначеної передумови відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У згаданій постанові пленуму Вищого господарського суду України рекомендовано господарським судам також враховувати, що виконання основного зобов'язання виключає можливість задоволення вимог за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Таким чином, безпосередньо у рекомендаціях Вищого господарського суду України наголошується на неправомірності звернення стягнення на предмет іпотеки за умови виконання позичальником основного зобов'язання, що має місце в даному випадку.

Судом апеляційної інстанції приймається до уваги рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 та від 01 липня 2013 року № 7- рп/2013.

В даних рішеннях судом акцентується увага, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Підсумовуючи все вищенаведене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що повне погашення відповідачем суми основного зобовязання, сплата відсотків за користування кредитом, виключають можливість нанесення позивачеві реальних збитків, а відтак і правову можливість здійснення останнім звернення стягнення на предмет іпотеки. Поряд з цим, судом апеляційної інстанції приймається до уваги погашення відповідачем в ході розгляду спору у суді апеляційної інстанції невиплаченої заборгованості в сумі 827,32 грн. на підставі платіжного доручення №1228 від 06 червня 2016 року, в сумі 549,07 грн. на підставі платіжного доручення №1229 від 06 червня 2016 року, в сумі 167,96 грн. на підставі платіжного доручення №1227 від 06 червня 2016 року, в сумі 28,49 грн. на підставі платіжного доручення №1230 від 06 червня 2016 року.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23 березня 2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишення рішення господарського суду Сумської області від 02 березня 2016 року у справі № 920/1472/15 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 02 березня 2016 року у справі № 920/1472/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 07 липня 2016 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя Р.А.Гетьман

Суддя В.І.Сіверін