ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа № 922/6144/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Івакіна В.О., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Євтушенкові Є.В.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1, ОСОБА_2;

відповідач ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №850Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 04 березня 2016 року у справі №922/6144/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами ДІКВ-Л , м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія Слобода, м. Харків

про стягнення 14310302,29 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 04 березня 2016 року у справі №922/6144/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Кухар Н.М., судді Доленчук Д.О., Калініченко Н.В.) позов задоволено повністю.

Відповідач з рішенням господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на незаконність, необґрунтованість рішення суду, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

На думку апелянта, рішення суду незаконне, необґрунтоване, таке, що прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Через канцелярію суду відповідач подав заяву про відмову від апеляційної скарги.

У відповідності до статті 100 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитись від неї до винесення постанови.

Однак, нормами Господарського процесуального кодексу України передбачено право не приймати відмову від скарги з підстав, передбачених у ч. 6 ст. 22 вказаного Кодексу. Зокрема, якщо це порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

На підставі наведеного, вказану заяву відхилено колегією суддів.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ДІКВ-Л" та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-виробнича компанія "Слобода" були укладені Договори про надання позики № 1П-БР5 від 21.11.2011 року та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року.

На підставі взятих на себе зобов'язань в межах вищевказаних договорів позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, у розмірі, встановленому договорами, а відповідач зобов'язався повернути їх позивачу, а також сплатити проценти у встановленому розмірі та порядку.

Відповідно до п. 2.1. Договору про надання позики № 1П-БР5 від 21.11.2011 року сума позики за цим Договором становить 8000000,00 грн.

Факт надання позивачем відповідачу позики у розмірі 8000000,00 грн. підтверджується банківськими виписками, відповідно до яких на рахунок відповідача було перераховано:

22.11.2011 року - 500000,00 грн.;

23.11.2011 року - 1200000,00 грн.;

24.11.2011 року - 600000,00 грн.;

25.11.2011 року - 2600000,00 грн.;

28.11.2011 року - 200000,00 грн.;

30.11.2011 року - 800000,00 грн.;

27.12.2011 року - 400000,00 грн.;

28.12.2011 року - 600000,00 грн.;

29.12.2011 року - 800000,00 грн.;

18.01.2012 року - 300000,00 грн.

У відповідності до п. 2.1. Договору про надання позики № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року (з урахуванням додаткових угод), сума позики склала 10000000,00 грн.

Про надання позивачем відповідачу позики у розмірі 9537000,00 грн. за вищевказаним Договором свідчать банківські виписки, з яких вбачається, що 30.09.2013 року на рахунок відповідача було перераховано 4000000,00 грн.; 05.06.2014 року - 2000000,00 грн.; 08.10.2014 року - 3537000,00 грн.

Пунктом 4.1. Договору №1П-БР5 (з урахуванням Додаткової угоди № 9 від 30.01.2015 року) передбачено, що позика повинна бути повернута відповідачем у повному обсязі у строк до 31.12.2015 року.

Проте, відповідач, в порушення умов Договору № 1П-БР5, позику на момент розгляду справи не повернув, внаслідок чого розмір заборгованості з наданої за даним Договором позики склав 1963000,00 грн.

Пунктом 4.1. Договору № 1/2П-БР5 (з урахуванням Додаткової угоди № 5 від 30.01.2015 року) сторони передбачили, що позика повинна бути повернута відповідачем у повному обсязі у строк до 31.12.2015 року.

Як встановлено господарським судом, в порушення умов Договору № 1/2П-БР5, відповідач на момент розгляду справи не розпочав повертати отриману позику, внаслідок чого розмір заборгованості з наданої за Договором позики склав 9537000,00 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з наданої позики за обома спірними Договорами складає 11500000,00 грн.

У відповідності до пунктів 6.3.2, 6.3. Договорів про надання позики №1П-БР5 від 21.11.2011 року та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року, позичальник зобов'язаний сплачувати позикодавцю проценти, передбачені п. 2.2. цих Договорів, в порядку, визначеному п. 2.3. Договорів.

За умовами п. 2.4. Договорів про надання позики № 1П-БР5 від 21.11.2011 року та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року, сплата процентів здійснюється щомісяця не пізніше 20 числа кожного календарного місяця за попередній місяць.

Відповідно до п. 2.3.2. Договорів про надання позики №1П-БР5 від 21.11.2011 року та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року, позивачем було направлено листи № 81 від 31.07.2015 року з розрахунками процентів за договорами за липень 2015 року, № 88 від 11.08.2015 року з розрахунками процентів за договорами станом на 11.08.2015 року, № 94 від 31.08.2015 року з розрахунками процентів за договорами за серпень 2015 року, № 111 від 30.09.2015 року з розрахунками процентів за договорами за вересень 2015 року.

Як стверджує позивач, позичальник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-виробнича компанія "Слобода" в порушення п. 2.4., пп. 6.3.2. п. 6.3. Договорів про надання позики № 1П-БР5 від 21.11.2011р. та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013 року не виконало на користь позикодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ДІКВ-Л" власних договірних грошових зобов'язань зі сплати процентів, здійснивши при цьому прострочення платежу у період березень 2014р.-червень-грудень 2015р. в загальному розмірі 2780219,19 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем на адресу відповідача неодноразово направлялись вимоги про здійснення платежу (зокрема, № 98 від 31.08.2015р. та № 117 від 21.10.2015р.).

Втім, борг не був погашений, відповіді на вимоги позивач не отримав.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку з простроченням платежів відповідачем, позивачем було нараховано 3% річних від суми простроченого грошового зобов'язання у сумі 30083,10 грн. за весь період прострочення.

У рішенні зазначено, що заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він є неналежним відповідачем за даним спором, у зв'язку з переведенням боргу за Договорами позики № 1П-БР5 від 21.11.2011р. та № 1/2П-БР5 від 26.09.2013р. до нового боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Астартак Трейд".

На підтвердження факту переведення боргу за спірними договорами позики представником відповідача надано нотаріально посвідчену копію згоди позивача (вих. № 96/2 від 01.09.2015р.) на переведення боргу від відповідача до ТОВ "Астартак Трейд"; копії договорів про заміну боржника (переведення боргу) від 01.09.2015 року за Договором позики № 1П-БР5 від 21.11.2011 року та Договором позики № 2П-БР5 від 26.09.2013 року.

Надані відповідачем документи про переведення боргу суд у рішенні визнав неналежними.

Відповідач проти розрахунків річних та процентів не заперечував, контррозрахунок суду не надав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином, не допускаються.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання.

На підставі наведеного, місцевий суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів про правомірність заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції апелянтом не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні господарського суду першої інстанції, та всупереч вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які апелянт посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

Таким чином, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислова асоціація Агросвіт, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016р. у справі № 922/6253/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 12.03.2016р.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 04 березня 2016 року у справі №922/6144/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 29.06.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Хачатрян В.С.