ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа № 911/1435/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа»

про стягнення 13458,36 грн.

секретар судового засідання (ст. секретар): Зінченко С.С.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. № 14-109 від 18.04.2014 р.

від відповідача: ОСОБА_2, довір. № 5 від 04.01.2016 р.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (далі КП «Білоцерківтепломережа», відповідач) про стягнення 13458,36 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання КП «Білоцерківтепломережа» зобов'язань за договором № 13/2950-БО-17 купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 р. в частині своєчасного проведення розрахунку за переданий у власність відповідача природний газ, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 6805,08 грн. пені, 1544,42 грн. 3% річних, 5108,86 грн. інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору.

Розгляд справи відкладався.

07.06.2016 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 1018 від 06.06.2016 р., за змістом якого Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими.

Як зазначає відповідач, Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» є монопольним та соціально значимим теплопостачальним підприємством міста Біла Церква. У складі споживачів теплової енергії відповідача населення та бюджетні установи становлять 94% . Тарифи для населення та бюджетних організацій на теплову енергію були затверджені на підставі меншої ціни на газ, а джерела фінансування різниці при підвищенні ціни на газ не було.

Також відповідач звертає увагу суду, що заборгованість по бюджетних організаціях сплачується із значною затримкою по факту виділення коштів із бюджетів. І фактично стягнення інфляційних втрат та 3% річних з таких установ та організацій не є можливим.

При вирішенні даного спору відповідач просив суд врахувати ступінь його вини у виникненні даного спору, причини неналежного виконання зобовязання, факт повного (100%) розрахунку відповідача по основній сумі боргу за договором, а також матеріальні інтереси обох сторін, особливість виробничо-господарського характеру діяльності відповідача та те, що підприємство є єдиним постачальником теплової енергії у місті Біла Церква для забезпечення різних категорій споживачів, у тому числі - населення, бюджетних організацій та підприємств міста.

Крім того, відповідач звертав увагу суду на збитковість діяльності підприємства та недофінансування і нестабільність надходжень коштів із бюджету, внаслідок чого відповідач не мав змоги своєчасно сплачувати кошти за отриманий газ за укладеним з позивачем договором, на підтвердження чого КП «Білоцерківтепломережа» надало суду довідку про стан кредиторської-дебіторської заборгованості по підприємству відповідача станом на 01.05.2016 р., згідно якої на травень 2016 року дебіторська заборгованість перед підприємством становить 144298000,00 грн., а кредиторська заборгованість підприємства на 01.05.2016 р. становить 135087000,00 грн.

У звязку з наведеним відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій за неналежне виконання грошового зобовязання з КП «Білоцерківтепломережа» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відмовити повністю.

У судовому засіданні 09.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та заперечував проти поданого відповідачем відзиву № 1018 від 06.06.2016 р. Представник відповідача зазначила про те, що відзив відповідача не є заявою про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, а є запереченням проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 09.06.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

28.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (покупець) було укладено договір № 13/2950-БО-17 купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, або/та природній газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадаєть під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. газ обсягом до 13431,313 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м): I квартал (січень 2752,672 тис. куб. м, лютий - 2380,590 тис. куб. м, березень 2113,828 тис. куб. м); II квартал (квітень 558,784 тис. куб. м, травень 68,763 тис. куб. м, червень 65,222 тис. куб. м); III квартал (липень 68,392 тис. куб. м, серпень 68,456 тис. куб. м, вересень 68,672 тис. куб. м); VI квартал (жовтень 838,817 тис. куб. м, листопад 1949,853 тис. куб. м, грудень 2507,264 тис. куб. м).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обіку газу покупця (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п. 5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У п. 11.1 договору сторони передбачили, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору в січні-грудні 2013 р. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 52877663,12 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.09.2013 р. за січень 2013 р. на суму 11188343,54 грн., від 30.09.2013 р. за лютий 2013 р. на суму 8629232,30 грн., від 30.09.2013 р. за березень 2013 р. на суму 10236701,42 грн., від 30.09.2013 р. за квітень 2013 р. на суму 2929640,03 грн., від 30.09.2013 р. за травень 2013 р. на суму 98936,03 грн., від 30.09.2013 р. за червень 2013 р. на суму 131992,39 грн., від 31.07.2013 р. за липень 2013 р. на суму 130589,74 грн., від 31.08.2013 р. за серпень 2013 р. на суму 100842,25 грн., від 30.09.2013 р. за вересень 2013 р. на суму 131333,07 грн., від 31.10.2013 р. за жовтень 2013 р. на суму 2935589,33 грн., від 30.11.2013 р. за листопад 2013 р. на суму 6808644,07 грн. та від 31.12.2013 р. за грудень 2013 р. на суму 9918584,01 грн., підписаними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств.

Проте, як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов договору, за отриманий природний газ розраховувався несвоєчасно.

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати за спожитий природний газ, позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення оплати.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, борг відповідача перед позивачем за поставлений згідно договору купівлі-продажу природного газу № 13/2950-БО-17 від 28.12.2012 р. станом на 10.11.2015 р. було погашено повністю.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив суд стягнути з відповідача 6805,08 грн. пені, керуючись п. 7.2 договору.

Згідно з п. 7.2 договору в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що розмір пені було визначено позивачем в сумі 6805,08 грн., у тому числі - за період з 14.02.2013 р. до 15.02.2013 р., з урахуванням часткових проплат, в сумі 844,59 грн., а також з 14.01.2014 р. до 22.01.2014 р. в сумі 5960,49 грн., з урахуванням часткових проплат.

Відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Як встановлено судом, при нарахуванні пені за прострочення виконання грошових зобовязань, позивач включає день фактичної сплати суми заборгованості в період часу, за який здійснюється стягнення пені, що суперечить п. 1.9 вказаної постанови.

Згідно з арифметичним розрахунком, який був зроблений судом з урахуванням п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 р. № 14 та зазначених позивачем періодів нарахування пені, обґрунтованим розміром пені за прострочення виконання зобовязання відповідачем у даному випадку є 4933,29 грн.:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
630484.8814.02.2013 - 14.02.201317.5000 %0.041 %*259.10
3087506.0114.01.2014 - 14.01.201416.5000 %0.036 %*1099.66
2554432.1115.01.2014 - 15.01.201416.5000 %0.036 %*909.80
1934572.2316.01.2014 - 16.01.201416.5000 %0.036 %*689.03
1325469.6317.01.2014 - 20.01.201446.5000 %0.036 %*1888.34
245282.9621.01.2014 - 21.01.201416.5000 %0.036 %*87.36
З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення пені підлягає частковому задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1544,42 грн. 3% річних та 5108,86 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що їх розмір було визначено позивачем у сумі 1544,42 грн., у тому числі - за період з 14.02.2013 р. до 15.02.2013 р., з урахуванням часткових проплат, в сумі 168,92 грн., а також з 14.01.2014 р. до 22.01.2014 р. в сумі 1375,50 грн., з урахуванням часткових проплат.

Проте розмір 3%, який підлягає стягненню з відповідача згідно з вірним визначенням дат закінчення прострочення заборгованості, про яке йшлося вище, становить 1130,48 грн., у тому числі -

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
630484.8814.02.2013 - 14.02.201313 %51.82
3087506.0114.01.2014 - 14.01.201413 %253.77
2554432.1115.01.2014 - 15.01.201413 %209.95
1934572.2316.01.2014 - 16.01.201413 %159.01
1325469.6317.01.2014 - 20.01.201443 %435.77
245282.9621.01.2014 - 21.01.201413 %20.16
З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення 3 % річних підлягає частковому задоволенню.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 5108,86 грн., за зобовязаннями відповідача за грудень місяць, які нараховані в січні 2014 року.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується (п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012).

Порядок проведення підрахунку інфляційних втрат передбачено листом Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення сплати заборгованості. Сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

У відповідності до нормативно-правових актів розрахунок індексу споживчих цін за квартал, за період з початку року і т. п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів.

З огляду на викладене, належні до стягнення з відповідача інфляційні втрати, згідно з арифметичним розрахунком, здійсненим судом, становлять 0,00 грн., а саме -

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
14.01.2014 - 14.01.6.011.0000.003087506.01
15.01.2014 - 15.01.2.111.0000.002554432.11
16.01.2014 - 16.01.2.231.0000.001934572.23
17.01.2014 - 20.01.9.631.0000.001325469.63
21.01.2014 - 21.01..961.0000.00245282.96
За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат не підлягає задоволенню судом.

Поряд з цим слід зазначити, що за приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві № 1018 від 06.06.2016 р., не беруться судом до уваги, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, з урахуванням пояснень представника відповідача, відзив відповідача не є заявою про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, а є запереченням проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначалося вище, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі № 16/587-22/430 від 31.08.2011 р. та інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р.

Що ж до посилань відповідача на тяжкий фінансовий стан та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат з огляду на ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що відповідні норми законодавства регулюють питання зменшення неустойки (штрафу, пені), про що відповідач не просить (у відзиві не зазначено прохання саме про зменшення) та не обґрунтовує підстав для зменшення неустойки і не зазначає до якого розміру. Тому питання застосування ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, за відсутності відповідних вимог та обґрунтувань, не підлягає вирішенню судом у даній справі.

Водночас, слід зазначити, що частиною другою ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, як наголошував Вищий господарський суд України, зокрема, в постановах від 11.04.2013 р. у справі № 5023/5038/12, від 13.12.2012 р. у справі 10/5026/1270/20, зазначення в мотивувальній частині рішення в обґрунтування висновків про особливості бюджетного фінансування державних установ та організацій - споживачів тепла, а також про наявність перед відповідачем заборгованості населення за спожиті послуги з теплопостачання, визнати законним і обґрунтованим не можна.

Враховуючи викладене вище, дослідивши мотиви, викладені у відзиві відповідача та підстави заперечень позивача на відзив відповідача, суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа (09109, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Мережна, 3, код 04654336) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 4933 (чотири тисячі девятсот тридцять три) грн. 29 коп. пені, 1130 (одну тисячу сто тридцять) грн. 48 коп. 3% річних, 620 (шістсот двадцять) грн. 93 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 14.06.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна