КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2016 р. Справа№ 910/2726/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Драпчук І.В.

відповідача - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст»

на рішення Господарського суду м. Києва від 05.04.2016 р.

у справі № 910/2726/16 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Приватного підприємства «Приватна друкарня»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст»

про стягнення 431 326,95 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Приватне підприємство «Приватна друкарня» (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 265 від 01.10.2014 р. в сумі 392 764,45 грн основного боргу, 30 264,43 грн пені, 2 063,48 грн 3% річних, 6 234,59 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.04.2016 р. у справі № 910/2726/16 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 392 764,45 грн, 29 875,64 пеня, 5 114,64 грн інфляційних втрат та 2 038,01 грн 3% річних; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 05.04.2016 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду повністю та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом не було прийнято до уваги клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2016 р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження, а розгляд справи призначено на 16.06.2016 р.

В засідання суду, призначене на 16.06.2016 р., представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.10.2014 р. між Приватним підприємством «Приватна друкарня» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» (далі - покупець) було укладено договір поставки № 265 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору на умовах даного договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця продукцію: крій художніх коробок для кондитерських виробів, гофровані серветки, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що найменування товару, його якісні показники, ціна товару за одиницю, поставка якого здійснюється відповідно до даного договору, вказується в специфікаціях або в накладних.

Згідно з п. 2.4 договору розрахунок за отриману партію товару провадиться перерахуванням безготівкових грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів після дня прийняття його на складі покупця разом з необхідними документами, що підтверджують відповідність товару по якості та кількості.

Строки поставки, умови поставки та місце поставки погоджується сторонами або в додаткових угодах або у заявках покупця (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.3 договору продукція вважається переданою покупцеві з моменту її фактичного вручення йому разом з необхідними супроводжуючими документами, та підписання покупцем відповідної накладної про прийняття цієї продукції. З цього моменту покупець набуває права власності на продукцію.

У відповідності до п. 5.4 договору у випадку безпідставної відмови покупця від прийняття замовленого товару, він сплачує постачальнику замовлений, але не затребуваний товар протягом 10 банківських днів з дати отримання письмової вимоги від постачальника.

Термін дії даного договору встановлюється від дня його підписання по 31 грудня 2015 року (п. 7.8 договору).

На виконання умов вказаного договору відповідно до заявок відповідача № 519 від 06.08.2015 р. та № 15 від 31.08.2015 р. та специфікації від 12.08.2015 р. постачальником виготовлено та передано, а покупцем прийнято товар суму 357 763,65 грн, що підтверджується видатковими накладними, а саме:

- № 2627 від 23.09.2015 р. на суму 73 362,00 грн;

- № 2700 від 29.09.2015 р. на суму 23 736,00 грн;

- № 2838 від 09.10.2015 р. на суму 103 671,40 грн;

- № 2957 від 19.10.2015 р. на суму 28 971,25 грн;

- № 2996 від 20.10.2015 р. на суму 72 136,00 грн;

- № 9975 від 23.12.2015 р. на суму 55 887,00 грн.

Відповідач частково оплатив вартість поставленого товару 22.12.2015 р. за видатковою накладною № 2627 від 23.09.2015 р. у сумі 48 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, загальна сума заборгованості за поставлений товар складає 309 763,65 грн.

Крім того, на виконання умов укладеного договору позивачем було виготовлено на замовлення відповідача товар на суму 83 000,80 грн, яку відповідач відмовився отримати.

02.02.2016 р. позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості, в якій, в тому числі, повідомив про незатребуваний товар.

Однак, відповідач відповіді на вказану претензію не надав, заборгованості за укладеним договором не сплатив.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, розрахувався за надані поставлений товар лише частково, сплативши позивачу 48 000,00 грн, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість на загальну суму 392 769,45 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже було встановлено вище позивачем на виконання умов укладеного договору поставки було виготовлено та передано, а відповідачем прийнято товар відповідно до видаткових накладних на суму 357 763,65 грн. Вказана вартість товару відповідачем оплачена частково у сумі 48 000,00 грн. Таким чином, загальна сума основної заборгованості становить 309 763,65 грн.

Також позивачем було виготовлено на замовлення відповідача товар на суму 83 000,80 грн, яку відповідач відмовляється отримати в порушення п. 5.4 договору поставки.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 392 764,45 грн основного боргу за договором поставки № 265 від 01.10.2014 р. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 2 063,48 грн 3% річних та 6 234,59 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10.06.2003 р. у справі № 3/350.

Як передбачено п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановлено, що, здійснюючи розрахунок 3 % річних, позивачем було невірно вказано період заборгованості та розрахунок здійснений до 11.02.2016 р. включно.

Крім того, здійснюючи розрахунок інфляційних втрат позивачем було допущено арифметичну помилку.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком місцевого суду, відповідно до якого вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати підлягають задоволенню частково - у розмірі 2 038,01 грн 3% річних та 5 114,64 грн інфляційних втрат.

Також, за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 30 264,43 грн пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 7.3 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення оплати поставленого товару покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на дату поставки товару, за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ.

Отже, розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Таку ж правову позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011р. у справі № 25/187).

Встановлено, що при здійснені розрахунку пені позивачем була допущена та сама помилка, що й при нарахуванні 3% річних, зокрема неправильно визначено період заборгованості та розрахунок здійснений до 11.02.2016 р.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого вимога позивача про стягнення пені підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача 29 875,64 грн, в іншій частині в розмірі 388,79 грн пеню нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

Посилання скаржника на відсутність у нього обов'язку з оплати товару з огляду на те, що видаткові накладні, підписані сторонами, не відповідають Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Зобов'язання відповідача по оплаті товару виникає починаючи із моменту підписання відповідних видаткових накладних. Претензій з приводу кількості та якості товару відповідачем не надавалось.

Як передбачено п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк сплати, у відповідності до умов договору є таким, що настав.

Також, скаржник вказує на те, що місцевим господарським судом не було прийнято до уваги клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Відповідно до п 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З аналізу вказаних норм вбачається, що саме лише посилання учасника провадження на неможливість представника юридичної особи бути присутнім у судовому засіданні через перебування його у відрядженні не є перешкодою для розгляду справи по суті у конкретному судовому засіданні, оскільки учасники судового процесу не обмежуються законом у праві направити в судове засідання будь-якого іншого представника.

Отже, враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання місцевим судом, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянта в частині неправомірного відхилення клопотання про відкладення судового засідання у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 05.04.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Траст» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 05.04.2016 р. у справі № 910/2726/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/2726/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран