ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р. Справа № 911/2950/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Поліпром» (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул.Комсомольська, буд. 5)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нордон» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, буд. 316/2)

про стягнення 61 192,65 грн.

суддя Шевчук Н.Г.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1 (дов. б/н від 01.02.2016)

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Поліпром» (далі позивач, ТОВ НВП «Поліпром») звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нордон» (далі відповідач, ТОВ «Нордон») з позовом про стягнення 92 831,57 грн., з яких: 61150,88грн. основного боргу, 1432,04грн. 3% річних та 30248,65грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем грошових зобовязань за договором поставки від 30.04.2014 № 101-146-ДА14/861.

Заявою від 31.08.позивач зменшив суму позовних вимог у звязку з частковою оплатою боргу і поверненням товару і просить стягнути заборгованість у сумі 29511,96грн, інфляційні втрати у сумі 30248,65грн і 3% річних у сумі 1432,04грн (т. 1 арк с. 196).

Рішенням господарського суду Київської області від 01.09.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2015, позов було задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 зазначені судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд до господарського суду Київської області (т.2 арк с. 40-44).

При цьому суд касаційної інстанції вказав на необхідність при новому розгляді справи надання належної оцінки умовам укладеного сторонами договору з урахуванням законодавчих приписів та встановлення обставин щодо конкретного строку виникнення у відповідача грошового зобовязання та строку, з якого у позивача виникає право нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Під час нового розгляду справи позивач заявою від 26.01.2016 у звязку з частковою оплатою відповідачем боргу та поверненням товару після порушення провадження у справі зменшив суму позовних вимог і просить стягнути з відповідача 29511,96грн заборгованості по оплаті товару, а також нарахованих станом на 26.01.2016 інфляційних втрат у сумі 28824,04грн і 3% річних у сумі 1844,69грн (т. 2 арк с. 52-53).

Зазначені вимоги є предметом розгляду спору господарським судом при новому розгляді справи.

Відповідач проти позову заперечує з посиланням на те, що строк оплати ще не настав, а тому грошові зобовязання по договору ним не порушені ( т. 1 арк с. 82-85, 205-207, т. 2 арк с. 67-71, 84-88).

При новому розгляді справи розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд

В С Т А Н О В И В :

Між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Поліпром» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нордон» (покупець) укладено договір поставки № 101-146-ДА14/861 від 30.04.2014 (далі Договір), відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити товар за замовленням покупця, а покупець прийняти його відповідно до накладних та протоколу узгодження цін, що є невідємною частиною договору та оплатити товар у строки, зазначені в пункті 3.2. Договору (пункт 1.1. Договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 (пункт 4.16. Договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору ціну договору становить сума вартості товару, поставленого за всіма разом узятими накладними до цього Договору. Покупець оплачує поставлений товар за цінами, зазначеними у накладних, один раз на тиждень, за проданий товар.

Згідно пункту 2.13 Договору, якщо товар не реалізується протягом 30 календарних днів, покупець має право повернути його постачальникові, попередньо повідомивши про це постачальника Повернення нереалізованого товару здійснюється в присутності відповідальних представників покупця й постачальника на підставі видаткових накладних протягом 7 календарних днів з моменту виставлення вимоги в письмові формі.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На виконання Договору позивач поставив відповідачу товар, який, як стверджує позивач і не спростовано відповідачем, станом на момент подання позову оплачений частково, заборгованість становить 92831,57грн, а саме, по накладних №8545 від 03.06.2014 на суму 7832,23грн (оплачено частково, залишок становить 1519,75грн), №9843 від 17.06.2014 на суму 4487,88грн, №11195 від 02.07.2014 на суму 932,40грн, №11196 від 02.07.2014 на суму 4019,58грн, №12939 від 18.07.2014 на суму 4865,40грн, №12940 від 18.07.2014 на суму 324,00грн, №14138 від 01.08.2014 на суму 3700,32грн, №15494 від 22.08.2014 на суму 4213,02грн, № 16128 від 15.09.2014 на суму 5871,60грн, №16720 від 13.10.2014 на суму 5532,72грн, №16923 від 20.10.2014 на суму 6107,12грн, №17546 від 17.11.2014 на суму 4200,00грн, №17570 від 17.11.2014 на суму 7606,20грн, №84 від 16.01.2015 на суму 4200,00грн, №85 від 16.01.2015 на суму 3570,89грн (т. 1 арк с. 29-44).

У період розгляду справи у суді відповідачем здійснені частково оплата та повернутий позивачу товар, у звязку з чим станом на 26.01.2016 залишок неоплаченого товару становить 29511,96грн, що не заперечується відповідачем.

Договір, що укладено між сторонами, за правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 692 цього Кодексу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобовязання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В силу статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем обєктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб'єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон повязує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Поряд з цим, нормою частини першої статті 212 Цивільного кодексу України закріплене право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони повязують виникнення прав і обовязків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов'язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Втім, враховуючи, що умова договору поставки №101-146-ДА14/861 від 30.04.2014 про оплату поставленого товару за обставин продажу товару відповідачем стосується лише виникнення обов'язку останнього, при цьому ніяким чином не обумовлюючи виникнення відповідного обов'язку позивача з поставки товару, така умова не є відкладальною у розумінні ч.1 ст. 212 ЦК України, а отже розрахунок за поставлений товар, за відсутності конкретного строку оплати отриманого товару в договорі, мав бути здійснений відповідачем за правилами ч.2 ст. 530 ЦК України.

За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до пункту 3.2 договору покупець оплачує суму за поставлений товар за цінами, зазначеними у накладних, один раз на тиждень за проданий товар.

При цьому, пунктом 2.13 договору сторони визначили, що в разі нереалізації товару протягом 30 календарних днів, покупець має право повернути його постачальникові, попередньо повідомивши про це постачальника.

Отже, аналіз загального змісту укладеного між сторонами правочину свідчить, що його умови не містять ні граничного строку, протягом якого поставлений товар міг би бути реалізований покупцем, ані граничної дати, з настанням якої переданий, втім не реалізований, товар підлягав би поверненню постачальнику.

Тобто, умовами вказаного договору сторони не визначили конкретної дати чи строку, з настанням якого у відповідача виникає обов'язок з оплати товару, що, однак, не свідчить про відсутність обовязку останнього оплатити отриманий товар, адже, хоча вказані вище пункти договору, і не містять конкретного строку виконання зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого товару, втім, безперечно свідчать про згоду сторін на виконання вказаних дій у майбутньому, а не в момент прийняття товару та товаророзпорядчих документів на нього, а отже, враховуючи приписи частини другої статті 530, частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, пов'язують момент виконання такого зобов'язання з моментом відповідної вимоги.

При цьому, відповідно до пункту 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Разом з тим, в контексті пунктів 2.13, 3.2 договору, право постачальника вимагати оплати переданого товару виникає не з наступного дня після прийняття товару покупцем, а з перебігом наданого йому 30-ти денного строку на реалізацію отриманого товару.

Проте, постачальник ТОВ НВП «Поліпром» до моменту звернення в господарський суд з цим позовом таким правом не скористався.

Докази звернення ТОВ НВП «Поліпром» до ТОВ «Нордон» з вимогою про оплату отриманого по Договору товару до моменту подачі цього позову у господарський суд відсутні.

Таким чином, подана у господарський суд позовна заява, копія якої була направлена відповідачу, є вимогою позивача про оплату отриманого по Договору товару.

За таких обставин вимога позивача про стягнення заборгованості по оплаті товару у сумі 29511,96грн правомірна і підлягає задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення 3% річних у сумі 1844,69грн і інфляційних втрат у сумі 28824,04грн, то у звязку з відсутністю прострочення відповідача по оплаті товару суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Статтею 49 цього Кодексу передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки на момент звернення ТОВ НВП «Поліпром» з позовом у суд заборгованість відповідача становила 61150,88грн, то судовий збір покладається на ТОВ «Нордон» виходячи із зазначеної суми і становить 1223,02грн.

Керуючись статтями 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нордон» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, буд. 316/2, код 39117799) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства «Поліпром» (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, буд. 5, код 19155069) заборгованість у сумі 29511, 96грн (двадцять девять тисяч пятсот одинадцять грн. 96коп.) та 1223,02грн (одна тисяча двісті двадцять три грн. 02коп) судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складене і підписане 14.03.2016.