ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016 Справа №917/635/16

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до Комунального підприємства "Теплоенерго", вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39617

про стягнення 3% річних та інфляційних Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №174/16 від 27.04.2015

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 239 від 02.10.2015

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до вимог ст.85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позов про стягнення заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-293 від 25.06.2012 у розмірі 632259,55 грн, з яких: інфляційні - 571208,82 грн, 3% річних - 61050,73 грн.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечує, посилаючись на відсутність коштів на ведення господарської діяльності, що унеможливило прискорене погашення заборгованості КП "Теплоенерго" перед ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", наголошує на відсутності вини у виникненні боргу.

09.06.2016 позивач подав заперечення на відзив, у якому зазначив, що відповідачем не доведено факту відсутності вини у виникненні заборгованості за спірним договором.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

25.06.2012 Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (Кредитор) та КП "Теплоенерго" (Боржник) уклали договір про реструктуризацію заборгованості за № 14/12-293.

Відповідно до пункту 1.1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, Кредитор та Боржник домовились про розстрочення заборгованості у вигляді основного боргу, що виникла у Боржника перед Кредитором за договором поставки природного газу від 29.10.2010р. № 10/11-24 КО-03.

Згідно з п. 2.1 загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно до п. 1.1 цього договору складає 2491182,07, станом на 31.05.2012, що підтверджується актом звірки розрахунків.

У п. 3.1 договору сторони узгодили, що за невиконання або за неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до цього договору та чинного законодавства України.

Рішеннями господарського суду Полтавської області від 11.02.2014 у справі № 917/2407/13 позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволені в повному обсязі, стягнуто з КП "Теплоенерго" 510192,07 грн основного боргу, 8946,10 грн пені, 35713,44 грн штрафу, 64,41 грн інфляційних та 11644,77 грн - 3% річних.

При цьому, як зазначає позивач, розрахунок інфляційних здійснювався за період серпень 2012- жовтень 2013, а трьох відсотків річних - за період з 01.08.2012 по 29.11.2013.

Враховуючи часткове виконання рішення суду у справі № 917/2407/13, на момент звернення з даним позовом до суду, сума боргу відповідача перед ДК Газ України становить 474847,14 грн.

Згідно з ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Положеннями п. 2.5 договору про реструктуризацію заборгованості передбачено, що у випадку, якщо у Боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, Кредитор зараховує кошти, що надійшли від Боржника як погашення заборгованості за простроченими платежами попередніх місяців незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.

Тому, як зазначає позивач, платіж від 28.03.2014 на загальну суму 100000,00 був направлений спочатку на погашення пені, штрафу, інфляційних витрат, річних на суму 67699,93 грн, 32300,07 грн направлено на погашення суми основного боргу.

За таких обставин, позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 34203,53 грн за період з 30.11.2013 по 14.04.2016 та інфляційних втрат в сумі 298958,69 грн за період листопад 2013 - березень 2016 в порядку статті 625 ЦК України, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 510192,07 грн, стягнутої рішенням господарського суду Полтавської області від 11.02.2014 у справі № 917/2407/13.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 11.11.2014 у справі № 917/1754/14 позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволені частково, стягнуто з КП "Теплоенерго" 553 596,00 грн основного боргу, 8358,33 грн - 3% річних, 50377,24 грн інфляційних втрат, 38751,72 грн штрафу, 19743,00 грн пені.

При цьому, як зазначає позивач, розрахунок інфляційних здійснювався за період листопад 2013 року - липень 2014 року, а трьох відсотків річних - за період з 01.11.2013 по 18.08.2014.

Враховуючи часткове виконання рішення суду у справі № 917/1754/14, на момент звернення з даним позовом до суду, сума боргу відповідача перед ДК Газ України становить 508733,02 грн.

Крім того, позивач зазначає, що платіж від 17.01.2015 на загальну суму 146707,28 був направлений спочатку на погашення пені, штрафу, інфляційних витрат, річних на суму 131 042,29 грн, а 15664,99 грн (залишок) направлено на погашення суми основного боргу.

Враховуючи вищевикладене, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 26847,20 грн за період 19.08.2014 - 14.04.2016 та 272250,13 грн інфляційних за період серпень 2014 року - березень 2016 року в порядку статті 625 ЦК України, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 553596,00 грн, стягнутої рішенням господарського суду Полтавської області від 11.11.2014 у справі № 917/1754/14.

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, судом відповідно до положень ст. 111-28 ГПК України враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 № 37/64, про те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. При цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

За приписами п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Під час розгляду справ №917/2407/13 та №917/1754/14 встановлено порушення відповідачем умов договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-293 від 25.06.2012 в частині проведення оплат.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача, щодо стягнення з відповідача 298958,69 грн інфляційних за період з листопада 2013 року по березень 2016 року включно та 34203,53 грн - 3% річних за період з 30.11.2013 по 14.04.2016 за прострочення грошового зобов'язання на суму 510192,07 грн, що стягнута рішенням суду №917/2407/13; 272250,13 грн інфляційних за період з серпня 2014 року по березень 2016 року включно та 26847,20 грн - 3% річних за період з 19.08.2014 по 14.04.2016 за прострочення грошового зобов'язання на суму 553596,00 грн, що стягнута рішенням суду №917/1754/14.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки, в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначені судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарських судів у справі №917/2407/13 та №917/1754/14 та встановлені у них факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне:

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Уз разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлене замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів або на відсутність вини (п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013).

Таким чином, відсутність у відповідача необхідних коштів не звільняє КП "Теплоенерго" від відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 617 ЦК України та частиною 2 статті 218 ГК України.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго", вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39617, на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, №7 у AT "Укргазбанк" м. Київ, МФО 320478, , ІПН 56) 298958,69 грн інфляційних за період з листопада 2013 року по березень 2016 року включно; 34203,53 грн - 3% річних за період з 30.11.2013 по 14.04.2016; 272250,13 грн інфляційних за період з серпня 2014 року по березень 2016 року включно; 26847,20 грн - 3% річних за період з 19.08.2014 по 14.04.2016 та 9483,89 грн судового збору.

Видати наказ після набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05.07.2016

Суддя Д.М. Сірош