КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа№ 910/28831/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

позивач: не з'явився

від позивача: ОСОБА_2 - дов. № 798 від 19.05.2015р.

від відповідача-1: Сердеженко М.О. - дов. № 4366 від 21.12.2015р.

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016р.

у справі № 910/28831/15 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

(відповідач-1)

Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-

західна залізниця" (відповідач-2)

про стягнення 488 681, 39 грн.

В судовому засіданні 22.06.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 494 001, 28 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем, як правонаступником ДТГО «Південно-Західна залізниця», своїх зобов'язань за договором №ПЗ/УЦОП-1118 від 30.12.2011р. щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, а тому просив стягнути з відповідача 269 340,00 грн. заборгованості, 490,89 грн. пені, 15 533,75 грн. 3% річних та 203 316, 75 грн. інфляційних втрат (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015р. залучено до участі у справі в якості іншого відповідача - Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця», зобов'язано відповідачів надати дані щодо складання передавального акту, надавши (за наявності) належним чином засвідчену його копію в частині, що стосується заборгованості перед Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 за договором №ПЗ/УЦОП-1118 від 30.12.2011р.

Згідно документів, наданих Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», до нього перейшли зобов'язання Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» перед Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 за договором № ПЗ/УЦОП-1118 від 30.12.2011р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2016р. у справі №910/28831/15 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 269 340,00 грн. боргу, 15 511, 61 грн. трьох процентів річних, 200 634,78 грн. інфляційних втрат, 7 282, 30 грн. судового збору.

В іншій частині позову до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовлено.

В позові до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" відмовлено повністю.

Повернуто Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 з Державного бюджету України 79,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки судом не взято до уваги доводи відповідача-1 щодо фінансового становища товариства, що позбавило його можливості сплатити кошти за надані послуги згідно договору, а в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат не взято до уваги, що сторонами у спірному договорі розмір процентів за користування коштами не встановлений, а тому у позивача відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання згідно ст.625 ЦК України.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 08.04.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.05.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України по справі оголошено перерву на 22.06.2016р.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.06.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Позивач в судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2016р. не з'явився, проте направив свого представника, який заперечував проти доводів відповідача-1, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача-2 в судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, представник відповідача-1 Сердеженко М.О. зазначив, що він уповноважений представляти інтереси лише відповідача-1, зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.12.2011р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (позивач, сторона 2 за договором) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (відповідач-2, сторона 1 за договором) укладено договір №ПЗ/УЦОП-1118, відповідно до п. 1.1 якого сторона 2 зобов'язується надавати стороні 1 послуги по організаційно-технічному забезпеченню функціонування філії квиткової каси з продажу проїзних документів на поїзди останньої, а сторона 1 зобов'язується оплачувати ці послуги відповідно до умов цього Договору.

Сторона 1 здійснює оплату послуг сторони 2 шляхом перерахування на поточний рахунок останньої грошової суми у розмірі 12,00 грн. без ПДВ за кожне місце, з якого береться комісійний збір і яке було реалізовано стороною 1 по цьому Договору у звітному місяці, крім проїзних документів, вартість яких сплачена через мережу Інтернет (п. 3.1 Договору).

Згідно п. 3.2 Договору перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, згідно з актом (актами), підписаних (підписаного) повноважними представниками сторін.

Термін дії договору, згідно п. 8.1., з 01.01.2012р. по 31.12.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав, а відповідач-2 отримав послуги на загальну суму 269 340, 00 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31.10.2013р. на суму 101 556, 00 грн., від 30.11.2013р. на суму 118 968, 00 грн. та від 31.12.2013р. на суму 48 816, 00 грн.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши умови договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором № ПЗ/УЦОП-1118 від 30.12.2011р.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача-2 претензій та повідомлень про порушення умов договору.

Однак, всупереч умовам договору, відповідач-2 за надані послуги розрахунок не провів, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 269 340,00 грн.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 3.2 Договору перерахування здійснюється щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, згідно з актом (актами), підписаних (підписаного) повноважними представниками сторін.

Оскільки послуги, передбачені договором, були повністю та належним чином надані позивачем та прийняті відповідачем-2, що підтверджується наявними у справі актами здачі приймання робіт (надання послуг), відповідач-2 зобов'язаний згідно умов договору оплатити надані позивачем послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, у тому числі Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця", які реорганізовуються шляхом злиття.

Припинення юридичної особи шляхом злиття має наслідком набуття правонаступником прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється (ст.104 ЦК України).

31.07.2015р. комісією з припинення відповідача-2 складено передавальний акт, відповідно до якого кредиторська заборгованість перед позивачем передана Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця".

Таким чином, на даний час зобов'язаною особою за Договором є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача-1 заборгованості в розмірі 269 340, 00 грн. за договором №ПЗ/УЦОП-1118 від 30.12.2011р., які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачами 1 та 2 не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням зобов'язання щодо оплати наданих послуг, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача-1 490,89 грн. пені, 15 533,75 грн. 3% річних та 203 316, 75 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 5.3 Договору за порушення умов Договору сторона 1 сплачує стороні 2 пеню у розмірі 0,001% від вартості послуг за кожний день прострочення.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивач заявив до стягнення 490,89 грн. пені, а саме: 184,83 грн. за період з 15.11.2013р. по 15.05.2014р. на суму боргу 101 556, 00 грн., 217,71 грн. за період з 15.12.2013р. по 15.06.2014р. на суму боргу 118 968, 00 грн. та 88, 35 грн. за період з 15.01.2014р. по 15.07.2014р. на суму боргу 48 816,00 грн.

Відповідно ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосується позовна давність в один рік.

Отже, станом на день подачі позову до суду (10.11.2015р.) позовна давність в один рік за цими вимогами спливла.

У відзиві на позов відповідач-1 заявив клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені.

Виходячи з того, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України), місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові в частині стягнення 490, 89 грн. пені.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач безпідставно визначив початок періоду прострочення як 15 число листопада, грудня 2013 року та січня 2014 року, оскільки виходячи з умов Договору, прострочення виконання зобов'язань починається з 16 числа, а тому місцевий господарський суд за власним розрахунком правомірно стягнув з відповідача 15 511,61 грн. 3% річних та 200 634,78 грн. інфляційних втрат, а в решті вимог про стягнення 22,14 грн. 3% річних та 2 681,97 грн. інфляційних втрат вірно відмовив.

З огляду на те, що стягнення 3% річних передбачено ст.625 ЦК України, не зазначення в спірному договорі інших процентів річних не є підставою для відмови в позові в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а тому доводи апелянта в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Також право суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені) надано п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

В свою чергу, три проценти річних у розмірі 15 511,61 грн. та інфляційні втрати в розмірі 200 634,78 грн., які підлягають стягненню на підставі ст. 625 ЦК України, не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України, та не є штрафними санкціями в розумінні ст. 230 ГК України, право на зменшення яких надано ст.233 ГК України, а тому дані суми підлягають стягненню у повному обсязі.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені, відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягають задоволенню в частині стягнення 269 340,00 грн. боргу, 15 511,61 грн. 3% річних, 200 634,78 грн. інфляційних втрат, загалом 485 486, 39 грн., відповідно в іншій частині позову до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" слід відмовити.

Оскільки на даний час Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" не є зобов'язаною особою за спірним Договором, позов до неї не підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на фінансове становище товариства, що позбавило його можливості сплатити кошти за надані послуги згідно договору не є підставою для скасування рішення суду та звільнення боржника від виконання своїх зобов'язань за спірним договором щодо сплати заборгованості.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 18.02.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016р. у справі №910/28831/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2016р. у справі №910/28831/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/28831/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров