РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016Справа №910/7051/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод»
до про Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним
Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Виштикалюк В.В. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Городище - Пустоварівський цукровий завод» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» (надалі також - «Відповідач») про визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» (Банк) було укладено Кредитний договір №13/КП3/99/2012, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання. Як зазначає Позивач, вказаний Договір є недійсним, оскільки передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку в односторонньому порядку, умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, кредитний договір не містить всіх істотних умов. Також зазначив, що умови підпункту 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору обмежують цивільну правоздатність Позивача. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Кредитний договір №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 року передано за підсудністю позовну заяву з додатками Публічного акціонерного товариства "Городище - Пустоварівський цукровий завод" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" про визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.05.2016 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Городище - Пустоварівський цукровий завод" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" про визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року надіслано за встановленою підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.05.2016 року порушено провадження у справі № 910/7051/16, судове засідання призначено на 01.06.2016 року.

01.06.2016 року в судове засідання представники сторін не з'явились, про поважні причини неявки Суд не повідомили, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 18.05.2016 року не виконали. Представник відповідача про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року відкладено розгляд справи на 15.06.2016 року, у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду.

13.06.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 15 червня 2016 року представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В судове засідання представник Позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 910/7051/16.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» є 09310, Київська обл., Володарський район, село Городище-Пустоварівське, ВУЛИЦЯ ЛЕНІНА, 53.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/7051/16 направлялись на адресу Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод», зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Позивач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Позивача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 15 червня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» (Банк) було укладено Кредитний договір №13/КП3/99/2012, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання: сума кредиту складає 1 000 000 грн. 00 коп. по 30.10.2013 року зі сплатою 30% по строковій заборгованості, 35% річних по простроченій заборгованості, 32% річних у разі порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору.

Відповідно до п.2.12 Договору у разі порушення Позичальником умов п.3.3.4 цього Договору, нарахування відсотків за користування кредитом або його частиною, з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому виникло порушення, здійснюється у розмірі відсоткової ставки, збільшеної на 2 відсотки річних в гривні.

Згідно з п.3.3.10 Позичальник зобов'язаний на період дії цього Договору не здійснювати без попереднього письмового погодження з Банком наступні дії, а саме: не отримувати кредити в інших фінансових установах (в банківських та небанківських); не здійснювати аваль векселів; не надавати гарантій та поручительства; не здійснювати відчуження необоротних активів, в тому числі шляхом створення/вступу до існуючих/збільшення статутних фондів підприємств, установ та організацій, їх об'єднань; не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями; не вчиняти дій по припиненню діяльності Позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) і створенню нових юридичних осіб; не здійснювати будь-яких дій щодо зниження вартості активів, що забезпечують виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором; не вносити зміни до установчих документів; не укладати угоду, за умовами якої Позичальник повинен поділяти свої прибутки з будь-якою третьою особою; не змінювати виду (види) своєї основної діяльності; не здійснювати перепланування, переобладнання предмету застави; не використовувати предмет застави (автотранспорт) за межами території України; протягом дії цього договору не закривати в ПАТ «Надра» рахунки в національній та іноземній валюті.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником платіжної дисципліни, зокрема пп.1.1.2, 2.5, 2.6, 2.10.3, 3.3.5, 3.3.6 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим Договором.

У п.7.3 Договору визначено, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання представниками сторін та скріплення печатками та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Кредитний договір є недійсним, оскільки передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку в односторонньому порядку, умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, кредитний договір не містить всіх істотних умов. Також зазначив, що умови підпункту 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору обмежують цивільну правоздатність Позивача. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Кредитний договір №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» (Позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» (Банк) було укладено Кредитний договір №13/КП3/99/2012, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання: сума кредиту складає 1 000 000 грн. 00 коп. по 30.10.2013 року зі сплатою 30% по строковій заборгованості, 35% річних по простроченій заборгованості, 32% річних у разі порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Кредитний договір №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року є недійсним, оскільки передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати фіксовану процентну ставку в односторонньому порядку, що суперечить статті 1056-1 Цивільного кодексу України, умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, кредитний договір не містить всіх істотних умов, а умови підпункту 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору обмежують цивільну правоздатність Позивача.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Городище - Пустоварівський цукровий завод» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», Сторонами було погоджено мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту відповідно до норм ч.2 статті 345 Господарського кодексу України, а тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо відсутності істотних умов у спірному договорі.

Крім того, Суд не приймає до уваги посилання Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» на можливість банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки всупереч положенням статті 1056-1 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Згідно з п.1.1.3 Договору відсоткова ставка за користування кредиту складає: 30% по строковій заборгованості, 35% річних по простроченій заборгованості, 32% річних у разі порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору.

Відповідно до п.2.12 Договору у разі порушення Позичальником умов п.3.3.4 цього Договору, нарахування відсотків за користування кредитом або його частиною, з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому виникло порушення, здійснюється у розмірі відсоткової ставки, збільшеної на 2 відсотки річних в гривні.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Кредитний договір №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги посилання Позичальника на можливість банку в односторонньому порядку змінювати розмір фіксованої процентної ставки, оскільки сторони в добровільному порядку, без зауважень та заперечень при укладенні Кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року передбачили, що у випадку порушення Позичальником умов п.2.12, 3.3.4 цього Договору, Банк нараховує проценти у розмірі 32% річних, про що конкретизовано у пункті 2.12 Договору. За таких підстав, Суд також не приймає до уваги доводи Позивача щодо наявності обмежень цивільної правоздатності останнього, викладених у підпункті 3.3.10 пункту 3.3 кредитного договору.

Судом розглянуті та відхилені посилання Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» про те, що умови договору про встановлення підвищеної процентної ставки є за своєю природою пенею, що не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, оскільки проценти за користування кредитними коштами - це плата, яку отримує кредитор від позичальника за користування наданими кредитними коштами, пеня - це вид забезпечення виконання зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а тому є різними правовими інститутами. Крім того, законодавство України не містить жодних обмежень щодо розміру процентів за користування кредитними коштами на відміну від пені, розмір якої за порушення грошового зобов'язання обмежений подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Кредитний договір №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Городище - Пустоварівський цукровий завод» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про визнання кредитного договору №13/КП3/99/2012 від 18.12.2012 року недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17 червня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин