КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа№ 911/793/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Зубець Л.П.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання: Огірко А.О.

за участю представників:

від позивача: Солоян А.М. за довіреністю від 05.10.2015;

від відповідача: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016

у справі №911/793/16 (суддя П.В. Горбасенко)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПОЛІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс"

про стягнення 509975,68 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Київської області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПОЛІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" про стягнення 509975,68грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.04.2016 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПОЛІС" 499280грн 67коп боргу за переданий згідно договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 товар, 7788грн 78коп пені, 736грн 94коп 3 % річних.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс", звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Зубець Л.П.та Кропивної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 прийнято вказану апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 08.06.2016.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" відкладено 22.06.2016.

В судове засідання 22.06.2016 з'явився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники відповідача не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського Процесуального Кодексу України (далі - ГПК України), та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі просив залишити рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПОЛІС" в особі філії "Жовтневе" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" (Покупець) укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14, згідно якого продавець зобов'язався в порядку і на умовах, визначених договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97 (надалі - товар), а покупець - прийняти та оплатити такий товар.

Згідно п. 1.4. договору перехід права власності на товар від продавця до покупця здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки покупця про прийом товару на товарно-транспортній накладній.

Пунктом 2.1. договору визначено, що оплату за товар покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною до договору.

Відповідно до п. 2.5. договору розрахунки за договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку безпосередньо між сторонами. За домовленістю сторін може проводитись готівковий розрахунок та/або розрахунок векселем. Зміна форми розрахунку закріплюється сторонами у додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною до договору.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. договору, та діє до " 31" грудня 2014 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п.п. 7.1., 7.2. договору).

Протоколами погодження вільних відпускних цін на постачання молока від 01.03.2014, 25.03.2014, 01.04.2014, 11.04.2014, 21.04.2014, 22.05.2014, 15.09.2014, 01.10.2014, 16.10.2014, 01.122014, 16.12.2014, наявними в матеріалах справи сторонами погоджено відпускні ціни.

Судом встановлено, що на виконання п. 1.1. договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 позивачем за період з 01.03.2014 по 31.12.2014 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3623280,67грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи спеціалізованими товарними накладними та прийомними квитанціями, підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору.

12.01.2016 позивач в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернувся до відповідача з вимогою про стягнення заборгованості № 1 від 12.01.2016, згідно якої вимагав у останнього розглянути вимогу та сплатити 499280,67грн за поставлений товар протягом 7 днів з моменту отримання вимоги. Вказана вимога 20.01.2016 отримана представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення та залишена без задоволення.

Відповідач за отриманий за період з 01.03.2014 по 31.12.2014 товар сплатив позивачу 3124000 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, карткою рахунку та даними бухгалтерського обліку, решту боргу у розмірі 499280,67 грн (3623280,67 грн - 3124 000 грн) за отриманий від позивача товар не сплатив, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за переданий згідно договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 товар на момент прийняття судового рішення у справі склав 499280,67 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом звіряння взаємних розрахунків від 06.01.2015, підписаним та скріпленим печатками обох сторін договору.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 ГК України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд встановив, що на виконання п. 1.1. договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 позивачем за період з 01.03.2014 по 31.12.2014 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3623280,67 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи спеціалізованими товарними накладними та прийомними квитанціями, підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору; 12.01.2016 позивач в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України звернувся до відповідача з вимогою про стягнення заборгованості № 1 від 12.01.2016, згідно якої вимагав у останнього розглянути вимогу та сплатити 499280,67 грн за поставлений товар протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, яка 20.01.2016 отримана представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення та залишена без задоволення; відповідач за отриманий за період з 01.03.2014 по 31.12.2014 товар сплатив позивачу 3124 000 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, карткою рахунку та даними бухгалтерського обліку, решту боргу у розмірі 499 280,67 грн (3 623 280,67 грн - 3 124 000 грн) за отриманий від позивача товар не сплатив, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за переданий згідно договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 товар на момент прийняття судового рішення у справі склав 499 280,67 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом звіряння взаємних розрахунків від 06.01.2015, підписаним та скріпленим печатками обох сторін договору.

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення складає 499 280,67 грн, який не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 499 280,67 грн боргу за переданий згідно договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014 товар є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014, позивачем за період з 28.01.2016 по 14.02.2016 нараховано 7788,78 грн пені на суму боргу 499280,67 грн.

Частинами першою і третьою ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У сфері господарювання згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За несвоєчасне, понад встановлений договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, продавець вправі вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу (п. 4.2. договору).

Враховуючи положення вищезазначених норм, а також період нарахування пені, що вказаний позивачем в поданому у позовній заяві розрахунку пені, арифметично вірний розмір пені, нарахованої за період з 28.01.2016 по 14.02.2016 на суму боргу 49280,67 грн складає 10804,11 грн. Відтак, вимога про стягнення 7788,78 грн пені підлягає задоволенню судом повністю, оскільки суд, при прийнятті рішення, не може вийти за межі позовних вимог.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20-14 від 01.03.2014, позивачем за період з 28.01.2016 по 14.02.2016 нараховано 2169,29грн інфляційних втрат та 736,94 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, арифметично вірний розмір 3 % річних, нарахованих за період з 28.01.2016 по 14.02.2016 становить загалом 738,66 грн. Відтак, вимога про стягнення 736,94 грн 3 % річних підлягає задоволенню повністю, оскільки суд, при прийнятті рішення, не може вийти за межі позовних вимог. Водночас, враховуючи відсутність інфляційних процесів в економіці України в січні та лютому 2016 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 2169,29грн інфляційних втрат.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016 у справі №911/793/16.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малка-Транс" на рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016 у справі №911/793/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.04.2016 у справі №911/793/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/793/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.П. Зубець

Л.В. Кропивна