ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р.Справа № 922/1411/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом В.о. керівника Дергачівської місцевої прокуратури , м. Дергачі в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна України Харківській області, м.Харків Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Харківська державна зооветеринарна академія, смт. Мала Данилівка, Дергачівський район, Харківська обл.
до Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3, смт. Мала Данилівка, Дергачівський район, Харківська обл.
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників сторін, прокуратури та третьої особи:

прокуратури - Полякова С.О (посвідчення № 013758 від 06.12.2012 р.);

позивача - Мхітарян К.Б. (довіреність № 27 від 07.10.2015 р.);

відповідача - ОСОБА_5 (договір надання правової допомоги від 16. 05.2016 р.);

третьої особи - Фірсова Н.В ( довіреність №54-01-567 від 27.11.2015 р.).

ВСТАНОВИВ:

В.О. керівника Дергачівської місцевої прокуратури (далі за текстом - прокурор) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (далі за текстом - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до СПД ФО ОСОБА_3, смт. Мала Данилівка, Дергачівський район Харківської області (далі за текстом - відповідач), в якій просить суд визнати недійсним договір оренди № 1300-Н від 30.11.2004 р., укладений між позивачем та відповідачем та додаткові угоди до нього: № 1 від 24.12.2004 р., №2 від 01.03.2005 р. , № 3 від 14.04.2007 р., № 4 від 15.01.2008 р., № 5 від 05.08.2008 р., № 6 від 29.04.2010 р., № 7 від 06.07.2010 р., № 8 від 22.04.2013 р., № 9 від 22.04.2013 р., № 10 від 27.10.2014 р.; припинити зобов'язання за договором оренди № 1300-Н від 30.11.2004 р. на майбутнє; зобов'язати відповідача звільнити нежитлове приміщення площею 16, 26 кв. м., яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 та повернути його Харківській державній зооветеринарній академії; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що спірний договір оренди № 1300-Н від 30.11.2004 р. та укладені до нього додаткові угоди суперечать вимогам Законів України «Про освіту», «Про приватизацію державного майна».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.05.2016 р. зазначений позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.05.2016 р., залучено до участі і справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківську державну зооветеринарну академію, смт. Мала Данилівка, Дергачівський район, Харківська обл.

В судовому засіданні 17.05.2016 р. судом оголошено перерву до 31.05.2016 р.

В судовому засіданні 31.05.2016 р. судом оголошено перерву до 21.06.2016 р.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 16155 від 17.05.2016 р.), в якому просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог прокурора.

Позивач надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 16137 від 17.05.2016 р.) в яких підтримує позовні вимоги прокурора, та просить їх задовольнити.

Третя особа також надала суду письмові пояснення у справі (вх. № 17733 від 30.05.2016 р.), в яких зазначила, що відповідач належним чином та в повному обсязі виконував умови спірного договору оренди, а при його укладанні сторонами не порушувалися вимоги чинного законодавства України.

Прокурор надав суду письмові пояснення (вх. № 17990 від 31.05.2016 р.) в яких уточнив власну правову позицію стосовно спору у даній справі.

Позивач також надав суду письмові пояснення у справі (вх. № 20004 від 16.06.2016 р.).

На судове засідання 21.06.2016 р. прибули представники прокуратури, позивача, відповідача та третьої особи.

Представники прокуратури та позивача просять суд позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи просять суд в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовом по даній справі.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадян або держави в суді.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушують справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суд) захист інтересів держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спір відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у ні повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суд інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до п.2 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Як свідчать матеріали справи, Дергачівська місцева прокуратура Харківської області повідомила позивача про намір звернутися до господарського суду в його інтересах із зазначеним позовом листом № 04-34-3563вих-16 від 27.04.2016 р.

Згідно з Законом, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Як свідчать матеріали справи, підставами для звернення прокурора до суду стали наступні обставини:

Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Статтею 3 Закону України «Про освіту» передбачено, що держава визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку суспільства.

Невиконання встановлених законодавством норм у вказаній сфері порушує інтереси держави в частині гарантування доступності та розвитку освіти.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Регіональні відділення Фонду державного майна України здійснюють державну політику у сфері оренди державного майна.

Статтею 2 Закону України «Про Фонд державного майна України» передбачено, що діяльність Фонду ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Прокурор вказує, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області упродовж тривалого строку не виконувало належним чином покладені на нього функції, не вчиняло дій щодо повернення незаконно переданого в оренду майна.

Прокурор зазначає, що необхідність захисту економічних інтересів держави зумовлена тим, що внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу передані суб'єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не пов'язаної з навчальним процесом.

З огляду на те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не вживає заходів щодо захисту державного майна від нецільового використання, прокурор зазначає, що в нього наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Прокурор вказує, що під час виконання доручення прокуратури Харківської області від 22.03.2016 р. №08-326вих-16 за результатами вивчення матеріалів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області щодо випадків нецільового використання приміщень закладів освіти, встановлені порушення норм законодавства під час передачі в оренду низки об'єктів нерухомості, які перебувають на балансі освітніх закладів, серед яких і договір №1300-Н від 30.11.2004, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та СПД ФО ОСОБА_3, смт. Мала Данилівка.

Суд розглянувши відповідні доводи приходить до висновку, що вищевказані обставини є такими, що можуть бути підставами для звернення прокурора до суду з позовом по даній справі.

Розглянувши матеріали справи, суд також встановив наступні обставини:

Згідно з умовами договору оренди №1300-Н від 30.11.2004 р. (далі - договір оренди; а.с. 12-14), укладеного між позивачем та відповідачем, останньому передано в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 95,26 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та перебувають на балансі Харківської державної ветеринарної академії, вартість яких визначена згідно з експертною оцінкою станом на 20.07.2004 і становить 19000 грн.

Відповідно до умов договору майно передано в оренду для розміщення тренажерного залу для студентів та співробітників академії.

Договір укладено строком на 11 місяців, тобто до 30.10.2005 р.

Державне майно, що є предметом вказаного договору, передане відповідачу згідно з актом приймання-передачі від 30.11.2004 р. (а.с. 15).

В подальшому, сторонами до спірного договору укладено низку додаткових угод, а саме:

1) Додаткову угоду №1 від 24.12.2004 р. якою змінено предмет оренди, а саме у розділі 1 «предмет договору» слова «розміщення тренажерного залу для студентів та співробітників академії» замінено «розміщення тренажерного залу для студентів та співробітників академії - 79,0 кв.м.», а також «розміщення перукарні для студентів та співробітників 16,26 - кв. м.».

2) Додаткову угоду №2 від 01.03.2005 р. дякою знову внесені зміни до розділу 1 «предмет договору», а саме, викладено у новій редакції наступне: «Майно передається в оренду з метою розміщення тренажерного залу - 79, 0 кв.м., розміщення перукарні - 16,26 кв. м.», а також внесені зміни щодо орендної плати.

3) Додаткову угоду №3 від 17.04.2007 р., якою внесено зміни щодо орендної плати, а також прав орендаря.

4) Додаткову угоду № 4 від 15.01.2008 р. якою договір продовжено строком на 11 міс., тобто з 28.08.2007 р. до 27.07.2008 р.

5) Додаткову угоду № 5 від 05.08.2008 р., якою внесені зміни до п. 1.1. розділу 1 «предмет договору» якою змінено загальну площу об'єкту оренди на 16,26 кв. м., внесено зміни до розділу 3 «орендна плата», та договір продовжено на 2 роки, тобто з 27.07.2008 р. до 26.07.2010 р. При цьому, відповідно до акту приймання-передачі орендованого майна 01.05.2008 р. частина предмету оренди, а саме окреме індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 79,0 кв. м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Харківської державної ветеринарної академії передано відповідачем зазначеній академії.

6) Додаткову угоду № 6 від 29.04.2010 р. , якою внесено зміни до розділу 1 «предмет договору», та викладено його у новій редакції - «розміщення суб'єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (перукарня)», а також внесено зміни щодо орендної плати.

7) Додаткову угодою № 7 від 06.07.2010 р., якою продовжено договір строком на 2 роки., тобто з 26.07.2010 р. по 26.07.2012 р.

8) Додаткову угоду № 8 від 22.04.2013 р., згідно з якою п.1.1 розділу 3 «предмет договору» викладено в новій редакції з 13.09.2012 р., а саме, встановлено, що вартість майна визначена згідно з незалежною оцінкою станом на 13.09.2012 р. становить 38 300 грн., а також внесені зміни щодо орендної плати (Висновком регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 20.11.2012 р. встановлено, що вартість об'єкта незалежної оцінки - нежитлового приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 16,26 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на балансі Харківської державної ветеринарної академії, яке передане в оренду, для розрахунку орендної плати за станом на 13.09.2012 р. становить 38 300 грн.)

9) Додаткову угоду № 9 від 22.04.2013 р., якою продовжено строк дії договору на 2 роки., тобто з 26.07.2012 р. до 26.07.2014 р.

10) Додаткову угоду №10 від 27.10.2014 р., якою договір продовжено строком на 2 роки., тобто до 26.07.2016 р.

Таким чином, державне майно, що передано в оренду за спірним договором, на сьогоднішній день продовжує перебувати в користуванні відповідача.

Разом з тим, прокуратура вважає, що вказані договір оренди №1300-Н від 30.11.2004 р. та додаткові угоди № № 1-10 до цього договору підлягають визнанню недійсними, оскільки вони укладені з порушенням вимог Законів України «Про освіту» та «Про оренду державного та комунального майна», так як сторонами в цьому договорі, всупереч вищевказаним положенням Закону, змінено цільове призначення частин приміщення навчального закладу, які є об'єктом оренди.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним обставинам, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або суперечності між суб'єктами правовідносин з питання факту або права.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про освіту», навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 63 Закону України "Про освіту", матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти передбачено наступне:

1. Матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

2. Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування, відповідно до Земельного кодексу України

3. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності.

4. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

5. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

6. Потреби державних навчальних закладів та установ, організацій системи освіти для розвитку їх матеріально-технічної бази задовольняються державою першочергово відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України нормативів.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна " встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення зокрема майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільної оборони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання цими органами встановлених законодавством завдань, майно закладів охорони здоров'я системи екстреної медичної допомоги; об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Прокурор при зверненні до господарського суду з позовом по даній справі вважає, що при укладанні спірного договору оренди сторонами порушено п. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" та ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки згідно з ним фактично змінено цільове призначення частин приміщення навчального закладу та визначено його використання під розміщення перукарні, тобто діяльністю, не пов'язаною з навчально-виховним процесом.

Однак, суд критично ставиться до відповідних доводів прокурора, виходячи з наступного:

Системний аналіз ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» свідчить про те, що законодавець розмежовує поняття майно навчального закладу та об'єкту освіти, як навчального закладу.

За своїм призначенням, навчальний заклад є тотожнім поняттю підприємство, зокрема ч. 2 ст. 167 ЦК України встановлено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Крім того, ст. 61 Закону України «Про освіту», зокрема, передбачено що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими и джерелами фінансування, зокрема, є доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Таким чином, в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України " Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Законом України "Про вищу освіту" передбачено, що вищий навчальний заклад, відповідно до свого статуту, може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, за умови забезпечення провадження освітньої діяльності.

Статтею 65 Закону України " Про вищу освіту" передбачено, що перелік видів платних послуг у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, що можуть надаватися вищими навчальними закладами державної або комунальної форми власності, визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, законодавець чітко визначив порядок та умови, за наявності яких можливе передання в оренду майна навчальних закладів.

Зокрема, за змістом даних положень закону не заборонено передача в оренду частини гуртожитку навчального закладу, яка не використовується цим закладом у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли така передача не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що частина гуртожитку, яка орендується відповідачем згідно з умовами спірного договору оренди, використовувалася або може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності третьої особи, як закладу освіти.

На тому, що ця частина гуртожитку, ніколи не використовувалася та не може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності третьої особи, як закладу освіти, неодноразово наголошувала і третя особа під час розгляду даної справи.

При цьому, третя особа також наголошує на відсутності належного фінансування з державного бюджету України Харківської державної зооветеринарної академії, тоді як отримання від відповідача орендної плати за спірним договором оренди дозволяє спрямовувати відповідні кошти на соціально-побутові та освітні потреби академії.

Так само суд зазначає, що згідно зі ст. 28 Закону України «Про вищу освіту» академія, інститут - галузевий (профільний, технологічний, технічний, педагогічний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність, пов'язану з наданням вищої освіти на першому і другому рівнях за однією чи кількома галузями знань, може здійснювати підготовку на третьому і вищому науковому рівнях вищої освіти за певними спеціальностями, проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

За змістом ст. 33 згаданого Закону, структура вищого навчального закладу, статус і функції його структурних підрозділів визначаються статутом вищого навчального закладу та положеннями про відповідні структурні підрозділи. Основними структурними підрозділами вищого навчального закладу є факультети, кафедри, бібліотека.

Структурними підрозділами вищого навчального закладу можуть бути:

1) навчально-науковий інститут - структурний підрозділ університету, академії, інституту, що об'єднує відповідні кафедри, лабораторії, науково-дослідні центри та експериментальні лабораторії, які провадять освітню діяльність і проводять наукові дослідження;

2) наукові, навчально-наукові, науково-дослідні, науково-виробничі та проектні інститути, навчально-науково-виробничі центри (сектори, частини, комплекси тощо), дослідні станції, конструкторські бюро, відділи аспірантури і докторантури, навчально-виробничі комбінати, експериментальні підприємства, клінічні бази закладів медичної освіти, університетські клініки та лікарні, юридичні клініки, полігони, наукові парки, технопарки, оперні студії, навчальні театри, філармонії, інші підрозділи, що забезпечують практичну підготовку фахівців певних спеціальностей та/або проводять наукові дослідження;

3) підготовчі відділення (підрозділи), підрозділи перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів, інститути післядипломної освіти, лабораторії, навчально-методичні кабінети, комп'ютерні та інформаційні центри, навчально-виробничі та творчі майстерні, навчально-дослідні господарства, виробничі структури, видавництва, спортивні комплекси, заклади культурно-побутового призначення, центри студентського спорту;

4) спеціальний навчально-реабілітаційний підрозділ, який утворюється з метою організації інклюзивного освітнього процесу та спеціального навчально-реабілітаційного супроводу здобувачів вищої освіти з особливими освітніми потребами, забезпечення їм доступу до якісної вищої освіти з урахуванням обмежень життєдіяльності;

5) інші підрозділи, діяльність яких не заборонена законом.

Разом з тим, за змістом ст. 127 Житлового кодексу України, цільовим призначенням гуртожитку є забезпечення проживання робітників, службовців, учнів, студентів, тощо.

Таким чином, за змістом вказаних положень Закону, гуртожиток не відноситься до структурних підрозділів вищого навчального закладу, тобто гуртожиток взагалі технологічно не може бути пов'язаний з навчальним та науковим процесом такого закладу.

Крім того, суд також враховує, що нині третя особа, як навчальний заклад, має матеріальну базу яка дає їй змогу забезпечувати 100% ліцензованого обсягу потреби в забезпеченні студентів гуртожитками, визначеного відповідними правилами для отримання ліцензії вищого навчального закладу України (а.с. 71).

Таким чином, передача в оренду частини гуртожитку за спірним договором оренди жодним чином не заважає третій особі забезпечувати гуртожитками осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

З урахуванням викладеного, суд визнає вимоги прокурора про задоволення позову позбавленими фактичного та правового обґрунтування, а так само такими, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням всупереч вимогам ст. 33 ГПК України доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, та вільним тлумаченням окремих положень Закону.

Зазначене зумовлює необхідність прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що спірний договір оренди діє вже майже 12 років, та за змістом додаткової угоди №10 від 27.10.2014 р. невдовзі закінчить свою дію, а саме 26.07.2016 р. На протязі терміну його дії жодної з його сторін або третьою особою не заявлялося будь-яких претензій з приводу його виконання, матеріали справи містять докази неодноразового погодження Міністерством Аграрної політики України, як органом, уповноваженим управляти майном, що є предметом оренди, в порядку, визначеному статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладання та пролонгації спірного договору оренди, а саме, листи від 11.11.2004 р. та від 19.02.2008 р. (а. с. 32-33); докази неодноразового погодження відповідних питань безпосередньо позивачем при укладанні цього договору та додатків до нього, та відсутності з боку останнього будь-яких заперечень щодо виконання зазначеного договору до моменту звернення прокурора до суду з позовом по даній справі; докази належного виконання відповідачем умов договору щодо утримання майна в належному стані та повної оплати орендних платежів та користь як позивача так і третьої особи (а.с. 76-110); докази відсутності будь-яких заперечень з боку третьої особи щодо виконання зазначених договорів та заперечень щодо визнання такого договору недійсним; докази того, що передане в оренду майно не використовується третьою особою в навчальному та науковому процесі.

Таким чином, визнання його недійсним у судовому порядку за позовом прокурора створить ситуацію за якої позивач та третя особа будуть фактично позбавлені можливості отримувати орендні платежі від передачі майна в оренду, та зумовлять необхідність у третьої особи нести тягар утримання цього майна за власні грошові кошти за обставин недостатнього фінансування третьої особи з державного бюджету України.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, судовий збір у даній справі підлягає покладенню на прокурора.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2016 р.

Суддя О.І. Байбак