КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Справа№ 910/3991/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від апелянта: не з'явились.

від позивача: не з'явились.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016

у справі № 910/3991/16 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп"

про стягнення 24 105,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп" про стягнення 24 105,09 грн., задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості - 12 894 грн.88 коп., пені - 1 667 грн.37 коп., 3% річних - 191 грн. 83 коп., інфляційні втрати - 6 310 грн.87 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фаетон-груп" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом позовні вимоги задоволено частково, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Також, апелянт зазначає, що свої зобов'язання щодо оплати лізингових платежів за Договором фінансового лізингу своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Тарасенко К.В., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп" прийнято у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 22.06.2016.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.06.2016 року у зв'язку з перебування судді Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп" прийнято у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 22.06.2016.

Сторони, в судове засідання 22.06.2016 своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомлені.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем - ТОВ "Український лізинговий фонд", як лізингодавцем, та відповідачем - ТОВ "Фаетон-груп", як лізингоодержувачем 06.11.2013 було укладено договір фінансового лізингу № 2176/11/13-В (надалі - договір фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013).

Пунктом 1.1. загальних умов договору встановлено, що лізингодавець набуває у власність та передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (далі - предмет лізингу), найменування якого вказане в специфікації, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.2 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 визначено, що загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору визначається в пункті 8.1 договору (359 816,92 грн.) і може змінюватись відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюються в графіку платежів (додаток № 1 до договору).

Як встановлено п. 2.4 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів.

У відповідності з п. 2.6 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013, для погашення вартості предмету лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахована за правилами цього пункту загальних умов, і суми, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Пунктом 3.4 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013, встановлено, що приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання сторонами акту прийому - передачі предмета лізингу.

Пунктом 7.1 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору лізингоодержувач несе таку відповідальність:

1) за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.п. 7.1.1);

2) у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, крім пені, передбаченої п.п. 7.1.1 договору, лізингоодержувач оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

Як визначено п. 11.2 загальних умов договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитися від цього договору) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли, зокрема, лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або загальними умовами (п.п. 11.2.1).

20.11.2013 між позивачем - ТОВ "Український лізинговий фонд", як лізингодавцем, а відповідачем - ТОВ "Фаетон-груп", як лізингоодержувачем, було укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013, якою сторони узгодили графік лізингових платежів (дати (графа 2) і загальні суми оплат(графа 6)), також до складу лізингових платежів входять: основний платіж (графа 4) та винагорода (комісія) лізингодавця (графа 5).

20.11.2013 між лізингодавцем та лізингоодержувачем складено Акт приймання передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013, згідно якого позивачем передано, а відповідачем (в особі представника за довіреністю № 685 від 19.11.2013) прийнято у лізинг предмет лізингу: автомобіль FIAT DUKATO, 2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно сформованого позивачем рахунку - фактури № 54998 від 20.11.2014 на суму 12 894,88 грн. щодо сплати винагороди (комісії) лізингодавця за листопад 2014 року, позивачем було визначено розмір винагороди (комісії) в сумі 12 894,88 грн.

Листом від 01.12.2014 № 01-12/2014-2 позивач повідомив відповідача про дострокове розірвання договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 та необхідність повернення предмету лізингу.

Між лізингодавцем та лізингоодержувачем 04.12.2014 складено Акт повернення майна з фінансового лізингу до договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013, згідно якого відповідачем повернуто з лізингу, а позивачем прийнято від відповідача предмет лізингу.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором лізингу.

Згідно з ст. 808 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавця на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізинговий платіж).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" до складу лізингових платежів можуть включатися: а) сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсація відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За умовами п. 2.4, п. 2.6 укладеного договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 20.11.2013) відповідач зобов'язався сплачувати лізингові платежі, до складу яких, зокрема, входить і комісія лізингодавця, в строки, узгоджені графіком лізингових платежів згідно додаткової угоди № 1 від 20.11.2013. За спірним платежем за листопад 2014 року це строк - до 20.11.2014 (графа 2 графіку лізингових платежів згідно додаткової угоди № 1 від 20.11.2013), щодо сплати якого в сумі 12 894,88 грн. позивачем було сформовано рахунок - фактуру № 54998 від 20.11.2014.

Однак, відповідачем всупереч п. 2.4, п. 2.6 укладеного договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 20.11.2013) не було сплачено у строк до 20.11.2014 лізинговий платіж в сумі 12 894,88 грн., у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 12 894,88 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення виконання.

Щодо доводів апелянта про те, що у зв'язку із розірванням договору та підписанням акта повернення майна з фінансового лізингу, в якому відсутні будь-які вказівки на неоплачені лізингові платежі та/або фінансові претензії, апеляційний суд видхиялє, оскільки підписання сторонами акту повернення майна з фінансового лізингу від 04.12.2014 посвідчується лише безпосередньо факт повернення предмету лізингу відповідачем позивачу. Відсутність в акті посилань на наявність майнових претензій сторін жодним чином не звільняє будь-яку сторону договору від виконання взятих на себе зобов'язань, зокрема і відповідача щодо сплати лізингових платежів і відповідних комісій, які є складовими лізингового платежу.

Доказів припинення зобов'язання відповідача перед позивачем щодо сплати 12 894,88 грн. лізингового платежу за листопад 2014 року матеріали справи не містять.

Беручи до уваги вищевикладене апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного виконання зобов'язання по сплаті лізингового платежу, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем в сумі 12 894,88 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 12 894,88 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 6 310,87 грн. та 3% річних у розмірі 191,83 грн. з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, а також 2 773,28 грн. пені з посиланням на п.п. 7.1.1 п. 7.1 укладеного між сторонами договору та 1 934,23 грн. штрафу з посиланням на п.п. 7.1.2 п. 7.1 укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідачем всупереч умов п. 2.4, п. 2.6 укладеного договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 20.11.2013) не було оплачено у визначений строк (до 20.11.2014) суму чергового лізингового платежу в розмірі 12 894,88 грн., у звґязку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в розмірі 12 894,88 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення, то згідно вимог ст. 549, 611, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, п.п. 7.1.1 та п.п. 7.1.2 п. 7.1 вищенаведеного договору зазначене є підставами для стягнення з відповідача пені і штрафу та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу є законними та обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 6 310,87 грн. та 3% річних у розмірі 191,83 грн., погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач щодо позовних вимог про стягнення штрафу та пені, вказував на сплив річного строку позовної давності щодо їх заявлення згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Як визначено ст. 256 Цивільного кодексу України позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 ч. 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність у один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення пені.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з відповідним позовом звернувся до суду 03.03.2016 (відбиток календарного поштового штемпеля на конверті, в якому направлено позов до суду).

При цьому, штраф позивачем заявлено у розмірі 1 934,23 грн., тобто 15% від суми прострочення, і право на застосування ставки штрафу у 15% виникло у позивача після спливу понад 20 днів простроченої заборгованості, тобто після 10.12.2014, а отже, річний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу у розмірі 15% від суми прострочення розпочався 11.12.2014 і, відповідно, сплив 11.12.2015.

За таких обставин, позов в цій частині задоволенню не підлягає у звґязку із застосуванням річної позовної давності згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258, п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України і відсутності підстав для визнання такого пропуску поважним.

Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 773,28 грн. пені з посиланням на п.п. 7.1.1 п. 7.1 укладеного між сторонами договору, визначивши період прострочення за вказаною вимогою з 22.11.2014 (оскільки оплата за платежем за листопад 2014 року мала бути здійснена відповідачем у строк до 20.11.2014) по 20.05.2015 (181 день - дата, визначена позивачем у позові самостійно як гранична щодо нарахування згідно з умовами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Отже, річний строк позовної давності розпочинається окремо щодо кожного дня прострочення за вищенаведеним періодом, і враховуючи дату звернення позивача з відповідним позовом до суду - 03.03.2016, річний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені сплив відносно періоду з 22.11.2014 по 02.03.2015 включно, і який підлягає застосуванню судом щодо вказаного періоду прострочення згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258, п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України і відсутності підстав для визнання такого пропуску поважним.

За період прострочення з 03.03.2015 по 20.05.2015 річний строк позовної давності відносно вимоги позивача про стягнення пені не сплив, у звґязку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню за наведений період прострочення оплати суми боргу в розмірі 12 894,88 грн. Згідно розрахунку суду першої інстанції з яким погоджується суд апеляційної інстанції, розмір пені складає загалом 1 667,37 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: сума заборгованості по договору фінансового лізингу № 2176/11/13-В від 06.11.2013 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 20.11.2013) в розмірі 12 894,88 грн., 1 667,37 грн. пені, 6 310,87 грн. інфляційних втрат, 191,83 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3991/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаетон - груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3991/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3991/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3991/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

О.В. Тищенко