РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016Справа №910/6220/16

За позовом Приватного підприємства «Парадіс Нова»

до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве

підприємство промислового залізничного транспорту»

про стягнення 52 191,06 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Сапронова М.І., Ігнатенко О.О.

від відповідача: Дудченко С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано Приватного підприємства «Парадіс Нова» до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення суми штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 52 191,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2016 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/6220/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 11.05.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 10.05.2016 р. від відповідача надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

Позивач уповноважених представників до судового засідання 11.05.2016 р. не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Через відділ діловодства суду 11.05.2016 р. від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, через неможливість з'явитися у дане судове засідання у в'язку з участю в іншому судовому процесі по цивільній справі № 767/26965/14, який відбудеться об 11:00 год. у Шевченківському районному суді м. Києва.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.05.2016 р. заперечив проти задоволення даного клопотання.

Розглянувши дане клопотання представника позивача, суд його відхилив.

При цьому, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, для забезпечення принципів рівності змагальності сторін у справі, недопущення порушення прав охоронюваних законом інтересів позивача, у зв'язку з неявкою представника позивача у призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 11.05.2016 р. розгляд справи відклав на 25.05.2016 р.; повторно зобов'язав сторін надати суду певні документи та пояснення.

Представник позивача в судовому засіданні 25.05.2016 р. надав суду документи на виконання вимог ухвали суду; також надав клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів, яке суд задовольнив.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.05.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

Керуючись ст. 77 ГПК України, суд оголосив перерву в судовому засіданні 25.05.2016 р. до 01.06.2016 р. о 12:45 год. для дослідження доказів у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 01.06.2016 р. надав суду документи на виконання вимог суду, які залучено до матеріалів справи; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.06.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору; проти позову заперечив.

Керуючись ст. 77 ГПК України, суд оголосив перерву в судовому засіданні 01.06.2016 р. до 15.06.2016 р. о 12:55 год. для дослідження доказів у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 15.06.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 15.06.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору; проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях. Просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

У судовому засіданні 15.06.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ «Проектно-кошторисна група Кримського відділення» (надалі - первісний кредитор) та ПП «Парадіс Нова» (надалі - новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № б/н від 15.05.2015 р. (надалі - договір відступлення права вимоги), згідно з умовами якого первісний кредитор уступає новому кредитору право вимоги за договором на створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р., що укладений між первісним кредитором та Приватним акціонерним товариством «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (надалі - боржник), в об'ємах та на умовах, встановлених договором між первісним кредитором та боржником.

Відповідно до п. 2.1. договору відступлення права вимоги, ціна договору складає 76 202,56 грн., що становить вартість права вимоги, яке відступається.

Позивач мотивує свої вимоги, посилаючись на наступне.

23.09.2015 р. ПП «Парадіс нова» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство» про стягнення заборгованості за договором про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р. Вимоги були обґрунтовані тим, що 25.12.2012 р. між ТОВ «Проектно-кошторисна група Кримського відділення» та відповідачем укладено Договір про створення науково-технічної продукції», на виконання якого ТОВ «Проектно-кошторисна група Кримського відділення» виконало роботи з розробки технічного паспорту під'їзного залізничного шляху Зеленодольської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» та передано роботи згідно акта приймання-передачі робіт.

Проте, відповідач всупереч умов договору не оплатив у повному обсязі виконані роботи, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість в розмірі 76 202,56 грн.

Відповідно до укладеного між ТОВ «Проектно-кошторисна група Кримського відділення» та ПП «Парадіс Нова» договору відступлення права вимоги від 15.05.2015 р. позивач набув права вимоги за договором № 132 від 25.12.2012 р. до відповідача.

Позивачем надсилались відповідачу листи вимоги про сплату вказаної заборгованості, проте заборгованість погашена не була.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача наявну заборгованість в розмірі 76 202,56 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.11.2015 р. у справі № 910/25227/15 (суддя Маринченко Я.В.) вищевказані позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь Приватного підприємства «Парадіс Нова» 76 202,56 грн. заборгованості та витрати на сплату судового збору в сумі 1 218,00 грн.

У відповідності до ч 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Позивач пояснив суду, що на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2015 р. у справі № 910/25227/15 відповідачем було здійснено перерахування заборгованості на рахунок позивача 16.12.2015 р. в сумі 10 000,00 грн., 21.12.2015 р. в сумі 1 218,00 грн. та 66 202,56 грн.

Таким чином, на думку позивача, відповідно до положень ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, відповідач користувався коштами позивача до 16.12.2015 р. та до 21.12.2015 р.

Відповідно до п.п. 2.1. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових і зобов'язань», передбачене ч. 6 ст. 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договооі або не передбачено законом.

Згідно з п. 2.4. договору про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р., кінцевий розрахунок виконується з урахуванням виплаченого авансу, на підставі рахунку виконавця, після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, протягом 5 (п'яти) банківських днів з дня підписання вищезазначеного акту.

14.01.2014 р. був підписаний акт приймання-передачі робіт, в якому зазначено, що роботи виконані в повному обсязі, виконані якісно, претензії до виконавця відсутні. Технічний паспорт під'їздних залізничних колій було затверджено головою правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ». '

За твердженнями позивача, 21.01.2014 р. був останній день кінцевого розрахунку за договором про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р. Однак, всупереч умов п. 2.4. даного договору, в установлений термін зобов'язання не було виконане належним чином, у зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу, на підставі ст. ст. 549, 550, 551 ЦК України, ст. ст. 230, 231 ГК України, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань пеню в розмірі 52 191,06 грн. за період з 22.01.2014 р. до 16.12.2015 р.

Враховуючи наведене, Приватне підприємство «Парадіс Нова» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення суми штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 52 191,06 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Господарським судом в ході розгляду справи було встановлено, що згідно з п. 2.4. договору про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р., кінцевий розрахунок виконується з урахуванням виплаченого авансу, на підставі рахунку виконавця, після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, протягом 5 (п'яти) банківських днів з дня підписання вищезазначеного акту.

14.01.2014 р. був підписаний акт приймання-передачі робіт, в якому зазначено, що роботи виконані в повному обсязі, виконані якісно, претензії до виконавця відсутні. Технічний паспорт під'їздних залізничних колій було затверджено головою правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ».

Таким чином, 21.01.2014 р. був останній день кінцевого розрахунку за договором про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р.

Однак, всупереч умов п. 2.4. даного договору, в установлений термін зобов'язання не було виконане належним чином, у зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу, на підставі ст. ст. 549, 550, 551 ЦК України, ст. ст. 230, 231 ГК України, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань пеню в розмірі 52 191,06 грн. за період з 22.01.2014 р. до 16.12.2015 р.

При цьому позивач визначав розмір штрафних санкцій, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, для застосування до боржника відповідальності у вигляді стягнення неустойки, вона має бути передбачена законом або договором.

Проте договором про створення науково-технічної продукції № 132 від 25.12.2012 р. відповідальність у вигляді стягнення неустойки за порушення зобов'язань замовника не передбачена.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій посилається на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу, якою встановлено загальні положення щодо застосування відповідальності у вигляді стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань.

При цьому суд зазначає, що частина 6 ст. 231 Господарського кодексу не встановлює ані умов застосування такої відповідальності, ані розміру штрафних санкцій (позивач застосовує подвійну облікову ставку НБУ), ані посилань на те, що така відповідальність обов'язково має застосовуватися до замовника на створення науково-технічної продукції.

Зважаючи на викладене, підстави застосовувати до відповідача відповідальність у вигляді стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 52 191,06 грн. відсутні, тому позов задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, судом не розглядається заява відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку спеціальної позовної давності для стягнення штрафних санкцій як на підставу для відмову у позові.

Так, згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність встановлюється тривалістю в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки в ході з'ясування фактичних обставин справи, встановлення істини у спорі та при його вирішенні суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність порушення прав та/або законних інтересів позивача, відмова у задоволенні позову не може ґрунтуватися на недотриманні строків позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 22, 32,33, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 21.06.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина