ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21 червня 2016 р. Справа № 903/390/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс», с.Старовойтове, Любомльський район, Волинська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна», м. Київ

про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого неконного володіння

Суддя В.А.Пахолюк

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_2 представник, дов. від 29.12.2015 р., ОСОБА_3 адвокат.

Суть спору:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс», звертаючись до господарського суду з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна», просить: визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» право власності на комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл., Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А; Витребувати комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл., Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна».

В заяві про уточнення позовних вимог від 07.06.2016 р. позивач просить зменшити позовні вимоги: визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» право власності на комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл., Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А.

Слід зазначити, що зменшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, передбаченим ч.4 ст.22 ГПК України.

Оскільки зменшення позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, судом приймається заява позивача, спір вирішується судом, виходячи з уточненої вимоги..

Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» є власником малого комплексу обслуговування автотранспорту, площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл., Любомльський район, с. Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А.

Однак, дане майно вибуло з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс», а згодом, як зазначає позивач, було незаконно відчужено на користь ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД», а в подальшому на користь ТзОВ «ОСОБА_1 Україна».

У грудні 2013 року Арбітражний керуючий Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» ОСОБА_4 (перебуваючи у процесуальному статусі розпорядника майна товариства) звернувся до господарського суду Волинської області, в межах розгляду справи № 903/134/13-г про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» на підставі ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з позовною заявою про визнання правочинів недійсними та повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс».

Рішенням господарського суду Волинської області від 05.02.2014 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а саме вирішено:

1. Визнати недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме - малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд.7-А, що був оформлений актом приймання - передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс" до ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД".

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 09.07.2013р. та зареєстрований в реєстрі за № 2649, а саме щодо відчуження нерухомого майна, а саме: малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський район, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А та був укладений між ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТзОВ "ОСОБА_1 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТзОВ "ОСОБА_1 Україна".

3. Повернути ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» (Любомльський район, с.Старовойтове, вул.Прикордонників, 7А, код СДРПОУ 34313877) комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови - 772, 40 кв.м., поверхів -1, об'єм будинку 2394 куб. м., загальна площа - 639, 20 кв.м., площа нежитлових приміщень - 639, 20 кв.м.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 року рішення господарського суду від 05.02.2014 року скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2014 року Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.03.2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 05.02.2014 року у вказаній справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Волинської області у новому складі.

Рішенням господарського суду Волинської області (головуючий суддя Дем'як В.М.) від 26.08.2014 р. три позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а саме вирішено:

1. Визнати недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме - малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський р-н, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд.7-А, що був оформлений актом приймання - передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс" до ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД".

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 09.07.2013р. та зареєстрований в реєстрі за № 2649, а саме щодо відчуження нерухомого майна, а саме: малого комплексу обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський район, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А та був укладений між ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТзОВ "ОСОБА_1 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" до ТзОВ "ОСОБА_1 Україна".

3. Повернути ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» (Любомльський район, с.Старовойтове, вул.Прикордонників, 7А, код СДРПОУ 34313877) комплекс обслуговування автотранспорту, розташованого в с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд №7А, площа забудови - 772, 40 кв.м., поверхів -1, об'єм будинку 2394 куб. м., загальна площа - 639, 20 кв.м., площа нежитлових приміщень - 639, 20 кв.м.

Тобто, судом першої інстанції вирішено, в тому числі, повернути майно Власнику ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс».

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 року рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.02.2015 року - рішення суду першої інстанції від 26.08.2014 року та Постанову суду апеляційної інстанції від 14.11.2014 року залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 29.04.2015 року Заяву товариства з обмеженоюною відповідальністю "ОСОБА_1 Україна" задоволено частково і вирішено:

Постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року в частині залишення без змін постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2014 року та рішення господарського суду Волинської області від 26 серпня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р., за яким майно було передано від ТОВ «вірго-Україна ЛТД» до ТОВ «ОСОБА_1 Україна», скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

В іншій частині постанову Вищого господарського суду України від 5 лютого 2015 року у справі № 903/134/13-г залишити без змін.

З доводів позивача, Верховним Судом України скасовано лише другу позовну вимогу (вимогу щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТзОВ «ОСОБА_1 Україна»).

В іншій частині Постанову Вищого господарського суду України залишено в силі, тобто залишено в силі першу позовну вимогу арбітражного керуючого (щодо визнання недійсним першого правочину відчуження) та третю позовну вимогу (щодо повернення майна законному власнику ТзОВ «техно-Сервіс Плюс»).

На новому судовому розгляді господарським судом Волинської області (головуючий судді Кравчук В.О.) - відмовлено у задоволенні другої позовної вимоги (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТзОВ «ОСОБА_1 Україна») та відмовлено у задоволенні третьої позовної вимоги (щодо повернення майна першому власнику).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11 січня 2016 року апеляційну скаргу ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» задоволено частково, рішення господарського суду Волинської області від 09 вересня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс». В решті рішення залишено без змін.

Як вважає позивач, за результатами розгляду справи, (враховуючи позицію Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 29.04.2015 року) Позов арбітражного керуючого ОСОБА_4 вирішено наступним чином:

- задоволено позовну вимогу про визнання недійсним правочину щодо відчуження нерухомого майна, у відповідності до якого майно було передано від ТОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТОВ «Вірго-Україна ЛТД»;

- відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013, що був укладений між ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТОВ "ОСОБА_1 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Вірго- Україна ЛТД" до ТОВ "ОСОБА_1 Україна";

- задоволено позовну вимогу щодо повернення майна ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» (мається на увазі від ТзОВ «ОСОБА_1 Україна»).

Враховуючи позицію Верховного Суду України, у Товариства з зженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» виникло обґрунтоване право пред'явити позовну вимогу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна» про визнання права власності на належне товариству нерухоме майно та про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна» недобросовісно володіє спірним нерухомим майном, оскільки придбало його не за відплатним договором.

У договорі купівлі-продажу від 09.07.2013, зареєстрованому у реєстрі № 2649, в пункті 3.2. зазначається про те, що грошові кошти у розмірі, зазначеному у п.3.1. цього договору сплачені покупцем (ТОВ "ОСОБА_1 Україна") повністю на поточний рахунок продавця ТОВ "Вірго-Україна ЛТД") № 301 в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», під час укладення цього договору сторонами та його нотаріального посвідчення.

Натомість, в матеріалах судової справи № 903/134/13-г відсутні платіжні документи, якими підтверджено здійснення ТОВ "ОСОБА_1 Україна" оплати за вказаним договором купівлі-продажу від 09.07.2013.

Докази здійснення оплати за спірним договором не були надані ні суду першої, ні суду апеляційної, ні суду касаційної інстанції (під час попередніх розглядів справи № 903/134/13 г, про що згадується у Постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2015 року у справі № 903/134/13-г.

Більше того, у матеріалах судової справи за № 903/134/13-г міститься Довідка (відповідь на запит) Слідчого Данильчук Т.В. Слідчого управління МВС України у Волинській області МВС № 12/7-570 від 02.02.2015 року у відповідності до якої - «ТОВ «ОСОБА_1 Україна» в період часу з 01.01.2013 року по 16.09.2013 року не здійснювало розрахунків із ТОВ «Вірго-Україна» ЛТД щляхом перерахування грошових коштів в сумі 5 514 931, 00 грн. на рахунок останнього № 301, відкритий у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» в м.Києві, про що зазначено у ст.3 («Ціна договору та порядок проведення розрахунків» договору купівлі-продажу).

Частиною 3 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було безвідплатно набуте в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У даному випадку ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» за договором купівлі-продажу від 09.07.2013 р. № 2649 придбало нерухоме майно від ТзОВ «Вірго-Україна» (яке не мало права його відчужувати, оскільки перший правочин визнано судами усіх інстанцій недійсним), та придбало це майно безвідплатно, оскільки є докази того, що розрахунок по договору купівлі-продажу не проводився.

Частиною 2 пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову (на підставі ст.388 ЦК України).

Враховуючи ту обставину, що перший правочин щодо відчуження майна (від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД) визнано недійсним (і це підтверджено Постановою Верховного Суду України від 29.04.2015 р.), і те, що рішеннями суду встановлено повернути майно власнику ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс», то ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД не було і не є власником спірного нерухомого майна і відповідно дане Товариство не мало права відчужувати майно Товариству з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна», і відповідно у ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» наявні усі правові підстави витребувати дане нерухоме майно з чужого незаконного володіння у ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» та визнати право власності на майно за ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс».

Позивачем при поданні позовної заяви було подано заяву про забезпечення позову на підставі ст.ст.66-67 ГПК України відповідно до якої просить:

1. Накласти арешт на нерухоме майно, а саме малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл.., Любомльський район, с. Старовойтове, вул.Прикордонників, буд.7-А;

2. Заборонити відповідачу (ТзОВ «ОСОБА_1 Україна») вчиняти наступні дії відчужувати майно (малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл.., Любомльський район, с. Старовойтове, вул.Прикордонників, буд.7-А) будь-якими способами;

3. Заборонити субєктам державної реєстрації вчиняти будь-які дії щодо оформлення (переоформлення) права власності на нерухоме майно - малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл.., Любомльський район, с. Старовойтове, вул.Прикордонників, буд.7-А.

Посилаючись на те, що за результатами розгляду справи № 903/134/13-г, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29.04.2015 р. позов арбітражного керуючого ОСОБА_4 вирішено та задоволено: позовну вимогу про визнання недійсним правочину щодо відчуження нерухомого майна у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТОВ «Вірго-Україна ЛТД»; відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р., що був укладений між ТОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТОВ «ОСОБА_1 ТИМ Україна» у відповідності до якого майно було передано від ТОВ «Вірго-Україна ЛТД» до ТОВ «ОСОБА_1 Україна»; задоволено позовну вимогу щодо повернення майна Товариству з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс».

Враховуючи вищевказані обставини, ТзОВ «Техно Сервіс Плюс» подано позов про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння.

З метою неможливості подальшої реалізації (відчуження) спірного нерухомого майна ТзОВ «ОСОБА_1 Україна», що може унеможливити або утруднити виконання рішення суду по даній справі, у разі задоволення позову, позивач просить суд вчинити певні дії.

На підставі ухвали суду від 07.06.2016 р. вирішення заяви ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» про забезпечення позову було відкладено до розгляду в судовому засіданні за участю представників сторін.

Даною ухвалою суду від 07.06.2016 р. зобовязано позивача надати суду власне письмове підтвердження того, що в провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи з спору між цими сторонами, про цей же предмет і з цих же підстав та відсутнє рішення вищеперелічених органів з даного спору.

Позивач вимоги ухвали суду не виконав. Явку представника в судове засідання не забезпечив. Водночас, представник позивача ОСОБА_5 у клопотанні від 15.06.2016 р. розгляд справи просить відкласти на інший час у звязку з неможливістю прибути в дане судове засідання по причині участі у іншому судовому засіданні у Луцькому міськрайонному суді Волинської області.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» у відзиві на позовну заяву від 21.06.2016 р. та представники в судовому засіданні проти позову заперечують, просять відмовити у задоволенні позову ТзОВ «Техно-Сервіс Україна» повністю.

В обґрунтування зазначених заперечень відповідач вважає доводи позивача про те, що майно вибуло з його володіння поза його волею, що підтверджується рішенням господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р. у справі № 903/134/13-г, яким визнано правочин щодо відчуження майна, що був оформлений актом приймання-передачі (без дати та номеру), у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТОВ «ОСОБА_5 Україна ЛТД», та яким повернуто майно на користь позивача такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Щодо права власності ТОВ «ОСОБА_1 Україна» на майно.

Як зазначає відповідач, він придбав майно за договором купівлі-продажу від 09.07.2013 р. за яким ТОВ «Вірго-Україна ЛТД» продало цей обєкт за 5757670 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6

В подальшому та в звязку з невизнанням права власності відповідача на майно, що обумовлювалось позовною заявою арбітражного керуючого ТОВ «Техно Сервіс Плюс» в рамках справи № 903/134/13-г, однією з вимог якої було визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р., ТОВ «ОСОБА_1 Україна» було подано до господарського суду Волинської області позовну заяву про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння (справа № 903/34/16). ТОВ «Техно Сервіс Плюс» виступало по цій справі в якості відповідача; іншими учасниками процесу були: відповідач ТОВ «Побутрембудматеріали», 3-і особи Споживче товариство «Станіславінвест», ТОВ «Будтрейд Плюс».

За результатами розгляду справи № 903/34/16 господарським судом Волинської області було ухвалено рішення від 05.04.2016 р., яким повністю задоволено позовні вимоги: визнано право власності на майно за ТОВ «ОСОБА_1 Україна» і витребувано майно з чужого незаконного володіння ТОВ «Побутрембудматеріали».

01.06.2016 р. рішення суду 1-ої інстанції на підставі постанови Рівненського апеляційного господарського суду у справі № 903/34/16 залишено без змін.

Посилаючись на вимоги ч.3 ст.35 ГПК України відповідач зазначає на обставини, що мають преюдиційну силу для вирішення даної справи.

Крім того, позивач умисне замовчав про інші судові рішення по справі № 903/74/15 та № 826/11952/15 на підставі яких суди зобовязували державного реєстратора ОСОБА_7 скасувати здійснені ним записи на користь ТОВ «Техно Сервіс Плюс», що позначало поновлення реєстрації права власності ТОВ «ОСОБА_1 Україна» на майно згідно договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р.

Щодо відсутності права віндикації ТОВ «Техно-Сервіс Плюс».

Позивач, всупереч норм ст.ст.330, 387 ЦК України та ч.1 ст.182 та ч.2 ст.331 ЦК України не вказав у позові, яким же саме правовстановлюючим документом підтверджується його право власності.

Поміж тим, з позову випливає, що позивач обґрунтовує своє право власності на нерухоме майно від 07.10.2009 р., виданого на підставі рішення виконкому Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 29.09.2009 р. № 65.

Разом з тим, останнє зареєстроване право власності виникло у позивача на підставі рішення господарського суду Волинської області від 26.08.2014 р. у справі № 903/134-13г, яке 15.06.2015 р. зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, запис № 10032648. Реєстрація права власності дала можливість позивачу на свій розсуд розпорядитись майном.

15.06.2015 р., тобто в день внесення запису про право власності до реєстру за позивачем, останній продав майно за договором купівлі-продажу, посвідченого за реєстровим № 347 приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Споживчому товариству «Станіславінвест».

Натомість, як зазначає відповідач, позивачу станом на 15.06.2015 р. було достеменно відомо, що рішення Вищого господарського суду України від 05.02.2015 р. по справі № 903/134/13-г, яким було залишено без змін вказане рішення місцевого суду від 26.08.2014 р., було скасоване постановою Верховного Суду України від 29.05.2015 р. саме в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р. та повернення майна до ТзОВ «Техно Сервіс Плюс». Серед іншого, Верховним Судом України указано про те, що позов арбітражного керуючого у справі № 903/134/13-г не ґрунтувався на нормах законодавства про віндикацію, а спосіб захисту був обраний неправильно.

Однак, попри обізнаність позивача щодо правових наслідків постанови ВГСУ від 29.04.2015 р., користуючись набранням законної сили рішення місцевого суду від 26.08.2014 р., в редакції до його скасування в названій частині Вищим господарським судом України постановою від 08.07.2015 р., зареєстрував право власності, оскільки продаючи майно на підставі рішення суду від 26.08.2014 р., що після нового касаційного розгляду із врахуванням правового висновку ВСУ, правова підстава набуття ним права власності на майно буде втрачена.

Таким чином, позивач добровільно і на власний розсуд відчужив майно, що не дає підстав для віндикації на його користь у відповідності до ст.ст.387 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про повернення майна від ТОВ «ОСОБА_1 Україна».

Враховуючи те, що Верховним Судом України при перевірці законності прийнятих судами рішень було досліджено та надано правильну оцінку позовним вимогам арбітражного керуючого в постанові від 29.04.2015 р. в якій зазначено, що «Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими було встановлено, що правочин, за яким ТОВ «ОСОБА_1 Україна» незаконно набуло нерухоме майно від ТОВ «ОСОБА_5 Україна», підлягає визнанню недійсним в порядку ст.215 ЦК України, а саме безпідставно набуте майно підлягає поверненню його власнику ТОВ «Техно Сервіс Плюс». ОСОБА_7, з таким висновком погодитись не можна.».

Отже, скасовуючи рішення попередніх судів в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 09.07.2013 р., Верховний Суд України визнав неможливим застосування наслідків недійсності цього правочину, про які просив арбітражний керуючий, а саме повернення майна в натурі попередній стороні правочину.

Заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників відповідача та дослідивши в їх сукупності матеріали даної справи, судом встановлено наступне.

Позивач, обгрунтовуючисвої вимоги про визнання за ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» права власності на комплекс обслуговування автотранспорту, площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська обл.., Любомльський район, с.Старовойтове, вул.Прикордонників, 7-А, посилається на те, що за результатами розгляду справи № 903/134/13-г (враховуючи позицію Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.04.2015 р.), позов арбітражного керуючого ОСОБА_4 вирішено наступним чином:

- Задоволено позовну вимогу про визнання недійсним щодо відчуження нерухомого майна, у відповідності до якого майно було передано від ТОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТОВ «Вірго-Україна ЛТД»;

- Відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2013, що був укладений між ТОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТОВ "ОСОБА_1 Україна", у відповідності до якого майно було передано від ТОВ "Вірго- Україна ЛТД" до ТОВ "ОСОБА_1 Україна";

- Задоволено позовну вимогу щодо повернення майна ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» (мається на увазі від ТзОВ «ОСОБА_1 Україна»).

Підсумовуючи позицію Верховного Суду України, позивач зазначає, що у ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» виникло обґрунтоване право предявити позовну вимогу до ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» про визнання права власності на належне товариству майно та про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» недобросовісно володіє спірним нерухомим майном, так як придбало його не за відплатним договором.

З доводів позивача у договорі купівлі-продажу від 09.07.2013, зареєстрованому у реєстрі № 2649, в пункті 3.2. зазначається про те, що грошові кошти у розмірі, зазначеному у п.3.1. цього договору сплачені покупцем (ТОВ "ОСОБА_1 Україна") повністю на поточний рахунок продавця ТОВ "Вірго-Україна ЛТД") № 301 в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», під час укладення цього договору сторонами та його нотаріального посвідчення.

Натомість, в матеріалах судової справи № 903/134/13-г відсутні платіжні документи, якими підтверджено здійснення ТОВ "ОСОБА_1 Україна" оплати за вказаним договором купівлі-продажу від 09.07.2013.

Докази здійснення оплати за спірним договором не були надані ні суду першої, ні суду апеляційної, ні суду касаційної інстанції (під час попередніх розглядів справи № 903/134/13 г, про що згадується у Постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2015 року у справі № 903/134/13-г.

Більше того, у матеріалах судової справи за № 903/134/13-г міститься Довідка (відповідь на запит) Слідчого Данильчук Т.В. Слідчого управління МВС України у Волинській області МВС № 12/7-570 від 02.02.2015 року у відповідності до якої - «ТОВ «ОСОБА_1 Україна» в період часу з 01.01.2013 року по 16.09.2013 року не здійснювало розрахунків із ТОВ «Вірго-Україна» ЛТД щляхом перерахування грошових коштів в сумі 5 514 931, 00 грн. на рахунок останнього № 301, відкритий у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» в м.Києві, про що зазначено у ст.3 («Ціна договору та порядок проведення розрахунків» договору купівлі-продажу).

Частиною 3 статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно було безвідплатно набуте в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У даному випадку ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» за договором купівлі-продажу від 09.07.2013 р. № 2649 придбало нерухоме майно від ТзОВ «Вірго-Україна» (яке не мало права його відчужувати, оскільки перший правочин визнано судами усіх інстанцій недійсним), та придбало це майно безвідплатно, оскільки є докази того, що розрахунок по договору купівлі-продажу не проводився.

Частиною 2 пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову (на підставі ст.388 ЦК України).

Як зазначає позивач, враховуючи ту обставину, що перший правочин щодо відчуження майна (від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД) визнано недійсним (і це підтверджено Постановою Верховного Суду України від 29.04.2015 р.), і те, що рішеннями суду встановлено повернути майно власнику ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс», то ТзОВ «Вірго-Україна» ЛТД не було і не є власником спірного нерухомого майна і відповідно дане Товариство не мало права відчужувати майно Товариству з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна», то відповідно у ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» наявні усі правові підстави щодо визнання права власності на майно за ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс».

Однак, зазначені доводи позивача спростовуються матеріалами справи та судовими рішеннями, на підставі яких встановлено, що майно, зокрема комплекс по обслуговуванню автотранспорту, вибув із власності ТОВ "Техно-сервіс-плюс" на підставі правочину з ТОВ "Вірго-Україна ЛТД".

Суд не приймає доводів позивача як на підставу до задоволення позову в частині визнання недійсним правочину щодо відчуження нерухомого майна у відповідності до якого майно було передано від ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» до ТОВ «Вірго-Україна ЛТД», оскільки дана обставина не спростовує факту законності і добросовісності набуття права власності відповідачем ТзОВ «ОСОБА_1 Україна».

Водночас, як вбачається із висновків судів у справі № 903/134/13-г, з якими погодився Верховний суд України, правочин щодо безоплатного відчуження нерухомого майна на користь ТОВ Вірго-Україна ЛТД, який було оформлено актом приймання-передачі без дати та номера, не відповідає вимогам статей 203, 364 ЦК України.

Разом з тим, Верховний суд вказав, що не можна погодитися з висновком судів що правочин, за яким ТОВ ОСОБА_1 Україна незаконно набуло нерухоме майно від ТОВ Вірго-Україна ЛТД, підлягає визнанню недійсним у порядку статті 215 ЦК України, а безпідставно набуте майно підлягає поверненню його власнику ТОВ Техно-Сервіс Плюс.

При цьому, ВСУ було вказано, що згідно з частиною 3 статті 216 ЦК України загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

ЦК України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Отже, Постановою ВСУ спростовується твердження позивача, що у справі № 903/134/13-г було задоволено віндикаційну вимогу щодо витребування майна від ТОВ "ОСОБА_1 Україна".

У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Отже, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Враховуючи, що майно вибуло з власності ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» на підставі рішень самого товариства, у зв"язку з чим відсутні докази на підтвердження факту вибуття комплексу по обслуговуванню автотранспорту з володіння власника не з його волі, а тому відсутні підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України до ТОВ "ОСОБА_1 Україна", як добросовісного набувача.

Таким чином, доводи позивача щодо відсутності у відповідача будь-яких прав на дане нерухоме майно є такими, що суперечать нормам діючого законодавства України та не відповідають фактичним обставинам справи.

Слід зазначити, що факт вибуття майна із власності ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» був предметом дослідження у справі № 903/34/16 за позовом ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» до відповідачів: ТзОВ «Виробниче підприємство «Побутрембудматеріали», ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Споживче товариство «Станіславінвест», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: ТзОВ «Будтейд Плюс» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як встановлено рішенням господарського суду Волинської області від 05.04.2016 р. та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 р. при розгляді даної справи, що рішенням господарського суду Волинської області від 09.09.2015 р. та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. у справі № 903/134/13-г встановлено про те, що ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» є добросовісним набувачем, оскільки нерухоме майно - малий комплекс обслуговування автотранспорту площею 639, 2 кв.м., що розташований за адресою: Волинська область, Любомльський район, с.Старовойтове, вул. Прикордонників, буд. 7-А був придбаний ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» за відплатним договором і останнє не знало і не могло знати про те, що ТзОВ «Вірго-Україна» не мало права відчужувати майновий комплекс та відмовлено у задоволенні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.07.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 09.07.2013 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 2649, укладеного між ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» та ТзОВ «ОСОБА_1 Україна», недійсним.

Як встановлено матеріалами справи на загальних зборах учасників ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс" були прийняті рішення, оформлені протоколами № 25 та № 26.

Згідно з протоколом № 25 від 14.09.2012 р. вирішено реорганізувати ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс" шляхом виділення частини майна підприємства його учаснику ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД"; виділити нерухоме майно загальною вартістю 5 757 670,00 грн і частину зобовязань підприємства, а саме кредиторську заборгованість перед ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" на загальну суму 5 757 670,00 грн.

На виконання рішення загальних зборів № 25 було складено акт приймання-передачі без дати та номера, за яким ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс" передало у власність ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" нерухоме майно.

Згідно з протоколом № 26 вирішено вивести ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" зі складу учасників ТзОВ "Техно-Сервіс Плюс".

Згідно ст. 145 ЦК України, вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У відповідності до ст. 98 ЦК України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства.

Позивачем у розумінні вимог ст.ст.32, 34 ГПК України не було доведено та не подано відповідних доказів неправомірності дій Товариства «Техно-Сервіс Плюс» щодо передачі у власність ТзОВ «Вірго-Україна ЛТД» (вибуття) спірного об'єкту нерухомого майна по за волею власника.

Водночас, як встановлено матеріалами справи, 09.07.2013 року на підставі договору купівлі-продажу Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Україна" придбало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Вірго-Україна ЛТД" комплекс обслуговування автотранспорту, загальною площею 639,2 м.кв., що розташований по вул. Прикордонників, 7-А в с. Старовойтовому, Любомльського р-ну Волинської області.

Згідно п.п. 1.3., 1.6. цього договору право власності на об'єкт виникає у покупця з моменту державної реєстрації даного договору. Відчужуваний об'єкт, розташований на земельній ділянці, площею 1,0000 га, кадастровий номер :03:002:0066, яка перебуває у користуванні продавця на підставі договору оренди землі від 25.12.2012р., зареєстрованого у Державному реєстрі земель Управлінням Держкомзему у Любомльському районі Волинської області, про що вчинено запис від 28.12.2012р. за №00525.

В розділі 2 даного договору продавцем засвідчено, що він має право власності на об'єкт та має право на його відчуження. Продавець свідчить, що на момент укладення цього договору об'єкт нікому іншому не переданий, не подарований, в інший спосіб не відчужений, а також не є предметом податкової застави, а також іншого спору, не перебуває в оренді або в лізингу у третіх осіб. Об'єкт в заставі, під забороною (арештом) відчуження не перебуває, що підтверджується Витягами за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданими Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 09.07.2013р. Продавець свідчить та заявляє, що продавець не знаходиться в процесі банкрутства і йому невідмі будь-які дії чи наміри здійснити будь-які дії, спрямовані на порушення справи про банкрутство.

Згідно п. 3.1. цього договору за домовленістю сторін продаж об'єкту вчиняється за ціною 5 614 931,00грн., з урахуванням ПДВ. Зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною і змінам після його укладення не підлягає.

У відповідності до п. 4.1. даного договору сторони домовилися, що за цим договором слід вважати символічну передачу продавцем покупцю об'єкту шляхом передачі технічного паспорту, яка здійснена в момент підписання цього договору. Сторони усвідомлюють, що цей договір підтверджує передачу об'єкту від продавця покупцеві.

Також 09.07.2013р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі зазначеного договору було внесено запис про реєстрацію права власності на комплекс обслуговування автотранспорту, загальною площею 639,2 м.кв., що розташований по вул. Прикордонників, 7- А в с. Старовойтовому, Любомльського р-ну Волинської області за ТзОВ "ОСОБА_1 Україна".

Договір купівлі-продажу нерухомого майна було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №2649, а також нотаріусом, як державним реєстратором, було проведено внесення до реєстру прав на майно.

Даний договір будо підписано сторонами, підписи скріплені відтиском печатки товариств.

Будь-які підстави для відмови у реєстрації права власності за ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" були відсутні, а відтак право зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5907923 від 09.07.2013 року. Того ж дня, нерухоме майно було прийнято ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" від продавця на підставі акту приймання-передачі. Оплату придбаного нерухомого майна було проведено наступним чином - станом на 01.07.2013р., ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" мало кредиторську заборгованість перед ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" в сумі 7 768 546,00грн., а продаж нерухомого майна було вчинено за 5 614 931,00грн., з врахуванням ПДВ, сторонами договору було прийнято рішення про зарахування зустрічних однорідних вимог, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, будь-які претензії в сторін щодо проведення оплати, або неоплати по даному договру відсутні (доказів їх наявності суду не надано).

Суд зауважує, що відхилення сторін від умов договору в частині здійснення розрахунку шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не спростовує факту здійснення ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" розрахунку за договором купівлі-продажу від 09.07.2013р.

В жовтні 2013 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів м. Києва було проведено зустрічну звірку ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" щодо документального підтвердження господарських відносин з ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" за період з 01.07.2013р. по 31.07.2013р. Результати звірки відображені в довідці від 08.10.2013р. № 1179/22-01/35466282. Так, звіркою документально підтверджено здійснення господарських правовідносин між ТзОВ "Вірго-Україна ЛТД" та ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" за період з 01.07.2013р. по 31.07.2013р., їх вид, обсяг, якість та розрахунки.

Нормами ч. 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Враховуючи вимоги статті 334 ЦК України, ТзОВ "ОСОБА_1 Україна" набуло право власності на комплекс обслуговування автотранспорту, загальною площею 639,2 м.кв., що розташований по вул. Прикордонників, 7-А в с. Старовойтове, Любомльського р-ну Волинської області відповідно до договору курівлі-продажу від 09.07.2013 р. за яким ТОВ «ОСОБА_5 Україна ЛТД» продало цей об'єкт нерухомості за 5 757 670, 00 грн.

У подальшому та в зв'язку з невизнанням права власності відповідача на ОСОБА_7, що обумовлювалось позовною заявою арбітражного керуючого ТОВ «ТЕХНО-СЕРВІС ПЛЮС» в рамках справи № 903/134/13-г, однією з вимог якої було визнання недійсним указаного договору купівлі-продажу від 09.07.2013 р., ТОВ «ПОРТМАН ТИМ УКРАЇНА» було подано до Господарського суду Волинської області позовну заяву про визнання права власності на ОСОБА_7 та витребування його з чужого незаконного володіння (справа № 903/34/16). ТОВ «ТЕХНО-СЕРВІС ПЛЮС» виступало по цій справі в якості відповідача; іншими учасниками процесу були: відповідач ТОВ «ПОБУТРЕМБУДМАТЕРІАЛИ», 3-і особи - споживче товариство «СТАНІСЛАВІНВЕСТ», ТОВ «БУДТРЕЙД ПЛЮС».

За результатами розгляду справи № 903/34/16 Господарським судом Волинської області було ухвалено рішення від 05.04.2016 р., яким задоволено позовні вимоги: визнано право власності на ОСОБА_7 за ТОВ «ПОРТМАН ТИМ УКРАЇНА» і витребувано ОСОБА_7 з чужого незаконного володіння ТОВ «ПОБУТРЕМБУДМАТЕРІАЛИ».

01.06.2016 р. на підставі постанови Рівненського апеляційного господарського суду рішення суду від 05.04.2016 р. у справі № 903/34/16 було залишено без змін.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у господарській та адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказуванню преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

У зв'язку з тим, що у справі № 903/34/16 і у справі № 903/134/13-г брали участь позивач та відповідач, встановлені по цих справах обставини мають преюдиційну силу для вирішення даної справи.

Частиною 2 ст.328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Беручи до уваги те, що судовими рішеннями у справі № 903/34/16 підтверджено законність набуття ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» спірного майна, а саме, комплексу обслуговування автотранспорту заг. пл.639, 2 м.кв., що розташовані за адресою: Волинська обл., Любомльський район, с. Старовойтове, вул.Прикордонників, буд.7-А, визнано за ТзОВ «ОСОБА_1 Україна» право власності на даний обєкт, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Натомість, позивачем, подаючи позов до суду, не було повідомлено суд щодо фактичних обставин справи стосовно даного майна та замовчено про інші судові рішення, що мають суттєве значення щодо обставин даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем не було доведено порушення його прав на спірне майно зі сторони відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову та залишення заяви ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» про забезпечення позову без задоволення.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 328, 334 Цивільного кодексу України, ст.ст. 32-35, 43, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Сервіс Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Україна» про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

2. Заяву ТзОВ «Техно-Сервіс Плюс» про забезпечення позову залишити без задоволення.

Повне рішення складено 29.06.2016 р.

Суддя В.А.Пахолюк