ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016 року Справа № 904/8675/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

позивач: ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_3 від 07.08.1997 р., № ;

від позивача: ОСОБА_2 представник, довіреність №5062 від 06.12.2013 р.;

відповідач: ОСОБА_3 паспорт НОМЕР_4 від 21.08.1999 р., ;

від відповідача: Максименко В.І. адвокат, посвідчення НОМЕР_5 від 20.05.2004 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у справі № 904/8675/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Дніпропетровськ

про стягнення 40 160,00 грн. за договором реалізації,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у справі № 904/8675/15 (суддя Юзіков С.Г. ) позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 40 160,00 грн. основного боргу, 1 218,00 грн. судового збору.

Рішення мотивовано порушенням відповідачем умов договору реалізації № 1 від 21.08.2012 року, наявністю заборгованості в розмірі 40 160,00 грн., порушенням вимог ст.ст. 525, 526, 530, 612, 694 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193 Господарського кодексу України.

04.01.2016 року на виконання рішення видано наказ господарського суду.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Зазначає на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема неналежну оцінку змісту укладеного сторонами договору, необґрунтованість висновку суду про наявність зобов'язання відповідача перед позивачем та про існування заборгованості.

Також апелянт посилається на порушення судом процесуальних норм та розгляд справи за його відсутності.

Просить рішення господарського суду Дніпропетровської області у даній справі скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи скаржника. Просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід скасувати, в позові відмовити з наступних підстав:

Зі змісту позовної заяви та додаткових пояснення позивача вбачається, що

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків, які понесені позивачем внаслідок невиконання відповідачем умов договору ( а.с.3-5, 39-41, 58).

Позивач вважає, що відповідач порушив умови укладеного договору та має відшкодувати йому завдані таким порушенням збитки в розмірі 40 160,00 грн. Вказана сума становить вартість 44 не реалізованих відповідачем дверних полотен, які відповідач утримує у себе.

Така позиція позивача обґрунтована ним положеннями ст.16, ч.ч.1,2 ст.22, ст.391 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 139, 144, 147 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Колегією суддів встановлено, що 21.08.2012 року сторонами укладено договір реалізації № 1 (а.с.9-10).

Відповідно до п.1.1 договору позивач (постачальник) передав, а відповідач (реалізатор) прийняв для реалізації товар в асортименті (згідно зі специфікацією) за цінами згідно з прайс листом. Ціна на товар визначена у специфікації.

Відповідно до п. 2.1 договору реалізатор щомісячно виплачує постачальнику 3 000,00 грн. мінімально, в залежності від реалізації товару сума виплати може бути збільшена.

За умовами п.2.2. договору реалізатор виплачує гроші за реалізований товар постачальнику в період з 25 по 30 число кожного місяця шляхом передання грошових коштів.

Постачальник має право самостійно реалізовувати товар, сума реалізації цього товару не зменшує суму щомісячної виплати (п. 2.3 договору).

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повної виплати відповідачем суми вказаної в специфікації або товаром за двосторонньою згодою сторін (п.5.1 договору).

Таким чином, сторони визначили предмет договору - реалізація товару позивача відповідачем, ціну договору - оплата 3 000 грн. мінімально, яка може змінюватись залежно від реалізації товару, а також визначено порядок і строк розрахунків між сторонами. Строк реалізації товару сторонами не визначено.

Згідно специфікації № 1 від 21.08.2012 року позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 52 000,00 грн. (а.с.31).

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як зазначено вище, позивач посилався на наявність між сторонами договору реалізації та порушення його умов з боку відповідача.

Однак належні та допустимі докази, що підтверджують факт порушення, позивач суду не надав.

Так, згідно умов договору №1 від 21.08.2012 року строк реалізації отриманого відповідачем товару не визначено.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, враховуючи зміст укладеного сторонами договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що на час звернення позивача до суду докази порушення відповідачем його прав невиконанням договору реалізації, відсутні.

Надаючи оцінку договору реалізації, суд безпідставно кваліфікував правовідносини сторін як відносини з купівлі - продажу товару з розстроченням платежу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, на яку послався суд першої інстанції, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У даному випадку товар відповідач прийняв для реалізації, а не у свою власність. Тому є не доведеним, що він має перед позивачем обов'язок сплатити вартість отриманого товару.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не надав оцінки наведеним позивачем підставам заявлених позовних вимог, застосувавши при вирішенні спору норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем не існуючого зобов'язання.

Відповідно до п.1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01- 06/20/2014) «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ» зазначено, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Позивач належним чином відповідно до вимог ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України не довів наявність підстав для задоволення його позовних вимог.

Натомість, наявні у справі докази, а саме переписка сторін (а.с.13-15,42-56) підтверджують намір відповідача повернути передане позивачем на реалізацію майно.

Щодо доводів скаржника про порушення судом вимог Господарського процесуального кодексу України та розгляд справи за його відсутності, без належного повідомлення про час та місце розгляду справи, то вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Матеріали справи свідчать, що відповідач неодноразово викликався до суду, однак не отримував поштові повідомлення, які повернуті до справи за закінченням терміну зберігання.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення слід скасувати.

За недоведеності позову в задоволенні вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати за розгляд апеляційної скарги в розмірі 1 339,80 грн. (а.с.96)

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у справі № 904/8675/15 скасувати.

В задоволені позовної заяви відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, код НОМЕР_6) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (49000, АДРЕСА_2, код НОМЕР_7) 1 339,80 грн. - судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 24.06.2016 року.