ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.07.2016 Справа № 920/614/16

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «ОСОБА_1 автотранспортне

підприємство 15955», м. Суми

до відповідача ОСОБА_1 міської ради, м. Суми

про визнання права власності

Суддя С.В. Заєць

Представники сторін:

Від позивача: предст. ОСОБА_2 (дов. від 15.06.2016);

Від відповідача: не прибув,

При секретарі судового засідання Даніловій Т. А.

Суть спору: позивач подав заяву, в якій просить суд визнати за позивачем Товариством з додатковою відповідальністю «ОСОБА_1 автотранспортне підприємство 15955», право власності на наступні обєкти нерухомості, які розташовані на території м. Суми, за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 15:

- адміністративна будівля з прибудовою (А-І, А-ІІ, цегла, загальна площа 130,9 кв. м.),

- убиральня («Б», цегла),

- трансформаторна (В», цегла, загальна площа 3,6 м. кв.),

- навіс («Г», цегла),

- склад («Д», цегла, загальна площа 5,1 м. кв.),

- навіс («Е», цегла),

- навіс («Ж», цегла),

- замощення (№1, асфальт),

- огорожа (№ 1-2, металева)

04.07.2016 позивач подав суду клопотання про залучення до участі у справу в якості третьої особи Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області.

30.06.2016 відповідачем надано суду заперечення від 30.06.2016 № 526/07-15.03 на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що ОСОБА_1 міською радою жодним чином не порушено законних прав та інтересів позивача, та позивачем не надано належних доказів на підтвердження існування зареєстрованого речового права на спірне нерухоме майно. В звязку з зазначеним вважає позовні вимоги необґрунтованими і незаконними та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засідання позов підтримав у повному обсязі, на запитання судді, яким чином відповідачем порушено його право власності, відповіді не надав.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин не звявлення суду не повідомив.

Клопотань про надання часу для подачі додаткових доказів по справі сторонами заявлено не було.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Як зазначає позивач в обґрунтування поданого позову, протягом 80-х років в м. Суми господарським способом та відповідно до типового на той час проекту, були зведені будівлі (автостоянка) для здійснення підприємницької діяльності, які на даний момент перебувають на балансі позивача - ТДВ «ОСОБА_1 автотранспортне підприємство 15955».

Земельна ділянка, на якій зведені будівлі, перебувала та перебуває в користуванні позивача на підставі договору оренди від 29.05.2015.

ОСОБА_1 БТІ провело інвентаризацію зведених будівель та склало на них технічний паспорт. За даними бухгалтерії та БТІ на балансі позивача обліковуються наступні будівлі:

- адміністративна будівля з прибудовою (А-І, А-ІІ, цегла, загальна площа 130,9 кв. м.),

- убиральня («Б», цегла),

- трансформаторна (В», цегла, загальна площа 3,6 м. кв.),

- навіс («Г», цегла),

- склад («Д», цегла, загальна площа 5,1 м. кв.),

- навіс («Е», цегла),

- навіс («Ж», цегла),

- замощення (№1, асфальт),

- огорожа (№ 1-2, металева).

Також, позивач зазначає, що має відповідний висновок про технічний стан та можливість подальшої експлуатації зазначених будівель, виготовлених експертом, відповідно до яких будівлі відповідають відповідним державним будівельним нормам та придатні для подальшої експлуатації відповідно до свого функціонального призначення

Окрім цього, позивач зазначає, що право власності на зазначене майно було визнано господарським судом Сумської області раніше, а саме рішенням від 02.03.2004 по справі № 4/63. Зазначеним рішення суду визнано право власності за ВАТ «ОСОБА_1 автотранспорт підприємство - 15955» (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 11, код 05495934) на недобудоване нерухоме майно - автостоянка, розташована адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 15.

Проте в рішенні, зазначає позивач, не деталізовано, на які саме об'єкти нерухомості визнано право власності та на той час майно було недобудоване. Що унеможливлює, як зазначає позивач, використати зазначене рішення і поданні документів на реєстрацію права власності.

Враховуючи, те що позивач не може в повній мірі скористатися своїм правом на зазначені обєкти нерухомості, адже не має права власності, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, вважаючи що його право власності порушене.

З данною позицією позивача господарський суд не погоджується враховуючи наступне.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до приписів ст. ст. 317, 328 Цивільного кодексу України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном; право власності придбавається з підстав, не заборонених законом, у тому числі на підставі угод; право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема, шляхом визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що даний позов може бути заявлений власником індивідуально визначеної речі, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, яка не знаходиться з власником у зобовязальних чи інших відносних відносинах із приводу спірної речі, а також у разі втрати таким власником правовстановлюючих документів на майно. При цьому, відповідачем у такому позові є третя особа, яка або заявляє про свої права на річ, або не предявляє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Позивач у позовній заяві зазначив підставою виникнення у нього права власності на спірні обєкти факт самочинного будівництва даних обєктів за власний кошт.

Посилаючись на відсутність можливості проведення державної реєстрації спірного майна, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

В чому саме полягає порушення відповідачем права власності позивача на зазначене у позові майно, позивач у позовній заяві, письмових поясненнях та під час судового розгляду справи не зазначив, посилання на не проведення відповідачем державної реєстрації права власності на спірне майно, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки реєстрація права власності відповідачем здійснюється в межах чинного законодавства при дотриманні позивачем певної процедури з подачею відповідних документів.

Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 Цивільного кодексу України).

Відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі Закон).

Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним та юридичним особам.

За частиною 7 статті 16 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 вищезазначеної статті заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений обєкт нерухомого майна або більша за площею його частина. Із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина 3 статті 16 вказаного Закону).

Підтвердженням виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Позивачем документів в підтвердження права власності на спірне майно, зокрема свідоцтва про вправо власності на нерухоме майно суду надано не було.

Посилання позивача на перебування на балансі спірного майна, як на підтвердження права власності, оцінюється судом критично, оскільки сам по собі факт знаходження майна на балансі особи не є доказом наявності у неї права власності на таке майно.

Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про перебування відповідача з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, а відповідно і докази про невизнання чи оскарження відповідачем права власності на майно, зазначене позивачем у позовній заяві, тобто позивачем не вказано, які саме права та законні інтереси порушила ОСОБА_1 міська рада.

Відповідно до пункту 2 листа Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних прав про захист права власності та інших речових прав» суд не повинен заміняти органи, які зобовязані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися виняткових способом захисту права. Тому судам необхідно зясувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питань узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Відповідно до частини пятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів;

6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Згідно зі статтею 29 вказаного Закону складовою вихідних даних є містобудівні умови та обмеження, які надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури на території міста Суми є департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_1 міської ради.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІІ категорії складності здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації. Органом державного архітектурно-будівельного контролю на території міста Суми є Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державну реєстрацію прав на нерухоме майно здійснює орган державної реєстрації, яким в місті Суми є реєстраційна служба ОСОБА_1 міського управління юстиції сумської області.

Наказом Мінрегіоном України від 19.03.2013 № 95 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які забудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з пунктом 3.1. вказаного Порядку прийняття в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомого майна здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України (протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власника (користувача) земельних ділянок, на яких розміщені такі обєкти, за результатами технічного обстеження цих обєктів шляхом реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про звернення позивача до компетентних органів за вирішенням спору.

Натомість більш детально проаналізувавши вищезазначені норми вбачається, що в чинному законодавстві повноваження ОСОБА_1 міської ради щодо надання дозволів на будівництво, прийняття обєктів нерухомого майна до експлуатації, реєстрації права власності на спірне майно відсутні.

З урахуванням викладеного вище неможливість здійснення державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно не є порушенням права власності позивача на вказане майно.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно можливе лише за наявності спору про право.

З огляду на вказане, відповідачем за таким позовом, повинна бути особа, яка оспорює або не визнає право власності позивача.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно з вказаною нормою є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Зазначене відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, що наведена постанові ВГСУ від 10.04.2012 р. у справі N 5016/2236/2011(6/141), позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Крім цього, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод. Об'єктом нього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Тобто, звертаючись з позовом до господарського суду позивач повинен був довести належними та допустимими доказами, наявність у нього права власності на спірне майно, а також що саме відповідачем оспорюється або не визнається право власності позивача на спірний обєкт, саме відповідачем вчиняються перешкоди у здійсненні всіх правомочностей власника, проте позивачем означене не було доведено, що свідчить не про намір позивача оспорити існуючого права пласності, а намір набути вказане право за рішенням суду.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивач про визнання права власності є неправомірною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Окрім цього, 04.07.2016 позивач подав суду клопотання про залучення до участі у справу в якості третьої особи Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області. В обгрунтування зазначеного клопотання позивач зазначає, що попередньо ним було надіслано листа до Держархбудінспекції з проханням надати роз'яснення щодо сутуації, яка склалася за нерухомістю по вул. Чернігівська, 15 та було отримано відповідь щодо необхідності вирішення питання в межах судового розгляду.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї однієї із сторін.

Проте, позивачем ні в поданому клопотання ні в судовому засіданні від 04.07.2016 не було надано обгрунтованих пояснень та доказів того, що рішення з даного спору може вплинути на права та обов'язки Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області щодо однієї однієї із сторін.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, в задоволенні даного клопотання суд відмовляє за необгрунтованістю.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 05.07.2016.

Суддя ОСОБА_3