ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.06.2016 Справа № 907/262/16

За позовом Приватного підприємства АПК Унікор, м. Виноградів

до відповідача 1 UNIMATIK KFT, Ніредьхаза Угорощина

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-груп", м. Ужгород

про визнання недійсним договору поруки

Суддя господарського суду Кривка В.П.

представники:

Позивача ОСОБА_1, довіреність від 21.04.2016 року.

Відповідач 1 не зявився;

Відповідач 2 -не зявився;

СУТЬ СПОРУ: Приватним підприємством АПК Унікор, м. Виноградів заявлено позов до UNIMATIK KFT, Ніредьхаза Угорощина та Товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-груп", м. Ужгород про визнання недійсним договору поруки від 20.08.2012 року.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що між UNIMATIK KFT (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп"(Поручитель) 20 серпня 2012 року було укладено договір поруки, відповідно до якого Поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ПП АПК Унікор, що виникнуть з Контракту №2011/08/03 від 10.08.2011 року, укладеного між UNIMATIK KFT та ПП АПК Унікор. Заявник стверджує, що укладений договір поруки суперечить умовам п. 10.6. Контракту №2011/08/03 від 10.08.2011 року, в якому позивач та відповідач -1 передбачали, що сторони не вправі передавати свої зобов'язання по даному контракту третім особам без згоди іншої сторони, якої позивач не надавав. Також зазначає, що оскаржений правочин укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, при цьому вважає, що спірний правочин директором UNIMATIK KFT не підписувався, а підпис був здійснений іншою особою. Зважаючи на це, покликаючись на положення ст.ст. 203, 215, 234, 512, 516, 528, 639, 657, ЦК України та ст.ст. 180, 181 ГК України, позивач просить визнати недійсним договір поруки від 20.08.2012 року укладений між UNIMATIK KFT (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп"(Поручитель).

Враховуючи клопотання сторін та з метою додаткового забезпечення їх процесуальних прав, розгляд справи неодноразово відкладався. За клопотання позивача, дану справу вирішено у строк визначений ч. 3 ст. 69 ГПК України.

В ході судового розгляду уповноважений представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на обставини, які викладені в позові та заяві про доповнення підстав позову в порядку ст. 22 ГПК України. Зокрема, додатково зазначив, що претензійна робота на виконання умов договору поруки була навмисно проведена неякісно задля пропуску строку звернення до поручителя і як наслідок - припинення поруки, відповідно до ст. 559 ЦК України. Такий висновок представник позивача пов'язує з тим, що представництво інтересів UNIMATIK KFT у суді по справі № 907/606/15 до ПП АПК Унікор про стягнення коштів за Контрактом №2011/08/03 від 10.08.2011 року, представляв бонефіціар ТОВ "СНК-груп" ОСОБА_2, що на думку позивача, дає йому підстави стверджувати про наявність зловмисної домовленості при укладенні спірного договору та укладення останнього про людське око задля звернення до суду з позовом по справі №907/606/15, з метою розгляду справи в господарському суді Закарпатської області за місцем знаходження поручителя.

Представник відповідача 1 надав суду письмові пояснення по суті спору, при цьому проти позову заперечив в повному обсязі. Зокрема вказав, що доводи заявника є надумані та передусім покликані для затягування розгляду судом справи №907/606/15, оскаржуваний договір було укладено в установленому порядку для забезпечення виконання зобов'язань за Контрактом №2011/08/03 від 10.08.2011 року і UNIMATIK KFT здійснювались обумовлені ним дії з метою його реалізації, про що свідчить як пред'явлена вимога до поручителя так і звернення до суду про стягнення заборгованості солідарно до Приватного підприємства АПК УНІКОР як до боржника за основним зобов'язанням, та і до ТОВ "СНК-груп", які були також підписані директором UNIMATIK KFT, що позивачем не заперечується.

Відповідач 2, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду даної справи на адресу вказану позивачем, в т.ч. підтверджену реєстраційними документами (ухвали суду надіслані відповідачу рекомендованою кореспонденцією, п.п. 3.1. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції"), проте відповідач 2 своїми процесуальними правами не скористався: у судові засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, письмових пояснень по суті спору та заявленим вимогам не подав.

У ході судового розгляду позивачем подано письмове клопотання про призначення судової комплексної експертизи щодо ідентифікації виконавця підпису на спірному договорі поруки (дійсності підпису директора UNIMATIK KFT ОСОБА_3) та дійсності нанесеного на цьому договорі відтиску печатки (штампу) UNIMATIK KFT. З огляду на зайняту представником відповідача 1 позицію з розгляду даного питання (а.с. 51-53) та заявлені клопотання сторін щодо відкладення слухання справи, вирішення зазначеного клопотання судом неодноразово відкладалось, в т.ч. з метою вчинення відповідних процесуальних дій для забезпечення розгляду даного клопотання в установленому порядку. Однак надалі відповідача 1 у призначене судове засідання на 30.06.2016 року явку уповноваженого представника не забезпечив. Між тим до початку судового засідання на адресу господарського суду надійшов супровідний лист з результатами графологічної експертизи, яка проведена судовим графологом в м. Ніредьгаза Угорщина з висновком щодо дійсності підпису директора UNIMATIK KFT ОСОБА_3 на оскаржуваному договорі, а також письмовою заявою останнього, в якій він стверджує, що особисто підписував договір поруки, інших витребуваних судом матеріалів та документів не надано.

Поряд з цим, до початку судового засідання 30.06.2016 року від позивача надійшло письмове клопотання про призначення судової комплексної експертизи щодо встановлення часу (року, кварталу місяця) виготовлення тексту, виконання підписів та відтиску печаток сторін договору поруки від 20.08.2012 року укладеного між UNIMATIK KFT та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп".

З огляду на вищенаведене в сукупності, у відповідності до п. 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18 та ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, при цьому суд також бере до уваги викладене в мотивувальній частині цього рішення.

Крім цього, до початку судового засідання, призначеного на 30.06.2016 року, заявником подано письмове клопотання про витребування у ТОВ "СНК-груп" фінансово бухгалтерської документації щодо фінансового (майнового) стану ТОВ "СНК-груп" за 2012 рік, а також про призначення судової експертизи з закладенням експерту питання чи мало ТОВ "СНК-груп" фінансову чи майнову спроможність виконати свої зобов'язання як поручителя за договором поруки від 20.08.2012 року між UNIMATIK KFT та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп" станом на 2012 рік.

Виходячи з суті спору, покладення законодавцем на позивача обов'язку доведення обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, вказане клопотання судом відхилено, з огляду на положення ст.ст. 42, 43, 33, 34, 75 ГПК України, ст.ст. 6, 204, 627 ЦК України, а також викладеного в мотивувальній частині цього рішення.

Зважаючи на присічність строку розгляду справи судом встановленого ст. 69 ГПК України, вищенаведене, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті (ст. 75 ГПК України, п. 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18) і справа розглядається у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача,

суд встановив:

Як вбачається наявних у справі матеріалів 10.08.2011р. року між UNIMATIK KFT, Ніредьхаза, Угорщина (Продавець) та Приватного підприємства АПК УНІКОР, м. Виноградів Закарпатської області, Україна (Покупець) було укладено контракт №2011/08/03, з внесенням послідуючих змін та доповнень, згідно умов якого продавець зобовязався продати обладнання та виконати монтажні роботи за місцем експлуатації товару, а покупець прийняти та оплатити товар та роботи. (а.с. 26-31).

З метою забезпечення виконання Приватним підприємством АПК УНІКОР зобовязань за контрактом №2011/08/03 від 10.08.2011р., 20.08.2012р. між позивачем (Кредитор) і Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп" (Поручитель) було укладено Договір поруки, відповідно до якого відповідач 2 у справі поручився солідарно нести відповідальність перед позивачем за виконання всіх зобов'язань відповідача 1 за Контрактом, в тому числі зобов'язань по оплаті отриманого товару. Як видно з тексту вказаного договору, такий було підписано від імені Кредитора директором UNIMATIK KFT ОСОБА_3, від імені Поручителя директором ТОВ "СНК-груп" ОСОБА_4 (а.с. 32-34)

Відповідно до п.п. 2.1-2.3. договору передбачено, що кредитором за основним договором є UNIMATIK KFT, боржником за основним договором виступає ПП АПК Унікор. Встановлено, що предметом основного договору є купівля-продаж товару.

Згідно п. 3.1. договору встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання за основним договором поручитель зобовязується виконати за боржника зобовязання останнього у 10-денний термін з дня отримання вимоги від кредитора.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором у строк до 21.09.2012 р., кредитор має право протягом 10 днів звернутися з вимогою про виконання таких зобовязань до поручителя. У випадку, якщо така вимога у встановлений даним пунктом строк не буде предявлена, порука вважатиметься припиненою.

У відповідності до п. 5.3. договору сторони також обумовили, що усі спори, повязані з цим договором, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у судовому порядку згідно з чинним законодавством у господарському суді Закарпатської області.

Як вбачається з матеріалів справи, з огляду на невиконання позивачем своїх зобов'язань за Контрактом №2011/08/03 від 10.08.2011 року UNIMATIK KFT (Відповідач 1) звертався 22.10.2012 р. до Поручителя (відповідач 2) з письмовою претензією-вимогою (яку підписав директор UNIMATIK KFT ОСОБА_3) щодо погашення наявної заборгованості за контрактом відповідно до договору поруки, проте така була залишена без відповіді чи задоволення (а.с. 60).

Як стверджує відповідач 1, вказані обставини спонукали вдатися UNIMATIK KFT до судового захисту порушеного права, шляхом пред'явлення позову до Господарського суду Закарпатської області до Приватного підприємства АПК УНІКОР, м. Виноградів Закарпатської області, Україна та до Товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-груп", м. Ужгород, Україна про солідарне стягнення 165 334 євро, що еквівалентно 3 779 063,54 грн. (а.с.79-84). Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.10.2015 року по справі №907/606/15 позовні вимоги UNIMATIK KFT було задоволено частково та стягнуто з ПП АПК Унікор на користь UNIMATIK KFT, суму заборгованості в розмірі 165 334 Євро, що еквівалентно 3 779 063 грн., а також суму 73 080 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "СНК-груп" відмовлено повністю (а.с.63-72). Постановою Львівського апеляційного господарського суду по даній справі № 907/606/15 від 21 січня 2016 року рішення господарського суду Закарпатської області від 20.10.2015 року по справі №907/606/15 було скасовано, провадження у справі припинено (а.с. 74-76). Постановою Вищого господарського суду від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу UNIMATIK KFT задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду по справі №907/606/15 від 21 січня 2016 року скасовано і справу направлено на розгляд до Львівського апеляційного господарського суду (а.с. 77-78).

На даний час справа № 907/606/15 перебуває в провадженні Львівського апеляційного господарського суду.

Покликаючись на положення ст.ст. 203, 215, 234, 512, 516, 528, 639, 657, ЦК України та ст.ст. 180, 181 ГК України, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним договір поруки від 20.08.2012 року, укладений між UNIMATIK KFT та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп". При цьому, стверджує що укладення оспорюваного договору поруки мало місце про людське око задля звернення до суду з позовом по справі №907/606/15, з метою зміни підсудності та розгляду справи в господарському суді Закарпатської області за місцем знаходження поручителя.

Оцінюючи заявлені вимоги, подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є вимога заявника визнати недійсним договір поруки від 20.08.2012 року укладений між UNIMATIK KFT та Товариством з обмеженою відповідальністю "СНК-груп", як іншої (третьої) заінтересованої особи.

Відповідно до положень ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. При цьому, питання підсудності судам України справ з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою) визначені Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України

Частиною першою статті 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Приписами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином (Лист Верховного Суду від 01.04.2014 року "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Договір поруки за змістом приписів ст.ст. 553, 554 ЦК України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору З огляду на відсутність передбаченого законом обов'язку укладати договір поруки лише за згодою боржника, відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Зважаючи на вищезазначене, покликання позивача, що укладення оспорюваного договору поруки суперечить положенням п. 10.6. Контракту №2011/08/03 від 10.08.2011 року, в якому позивач та відповідач -1 передбачали, що сторони не вправі передавати свої зобов'язання по даному контракту третім особам без згоди іншої сторони, якої позивач не надавав, а також вимогам ст.ст. 512, 516, 528, 639, 657 ЦК України - не заслуговує на увагу, крім цього зазначена умова договору не стосується спірних правовідносини.

Не підтверджені належними та допустимими доказами та ґрунтуються тільки на припущеннях і доводи заявника щодо фіктивності укладення оспорюваного договору (тільки про люцьке око), а також те, що з огляду на здійснення представництва інтересів UNIMATIK KFT у суді по справі № 907/606/15 бонефіціаром ТОВ "СНК-груп" ОСОБА_2, на думку позивача, дає підстави стверджувати про наявність зловмисної домовленості при укладенні спірного договору та укладення останнього задля звернення до суду з позовом по справі №907/606/15, з метою зміни підсудності розгляду справи - в господарському суді Закарпатської області за місцем знаходження поручителя, з чим і пов'язує порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів як позивача у справі.

Так, згідно приписів ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Товариство з обмеженою відповідальністю - це комерційна організація, юридична особа, яка самостійно здійснює свою поточну діяльність через створений загальними зборами виконавчий орган і самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасники товариства з обмеженою відповідальністю не відповідають за зобов'язаннями товариства; здійснюють управління товариством виключно через загальні збори його учасників згідно прийнятих рішень, які оформляються протоколами зборів (ст.ст. 140, 145 ЦК України). Крім цього, як вбачається з прийнятої ВГСУ постанови від 27.04.2016 року з розгляду справи №907/606/15 судом констатовано, що відповідно до положень п.п. 2, 7 ч.1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" та виходячи з умов укладеного між сторонами зовнішньоєкономічного контракту №2011/08/03 від 10.08.2011 року, позовні вимоги UNIMATIK KFT до Приватного підприємства АПК УНІКОР підлягали розгляду в господарських судах України, за місцем знаходження боржника, тобто навіть за відсутності пред'явлення заявником солідарних вимог в т.ч. до поручителя. Тому вищезазначені доводи, з якими заявник пов'язує порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів як позивача у справі - не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу частина 1 статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Проте, у даному випадку судом встановлено, що кредитором за договором поруки вживались заходи з реалізації умов даного договору, про що свідчать долучені до матеріалів справи: як пред'явлена вимога до поручителя, так і звернення до суду про стягнення заборгованості солідарно до Приватного підприємства АПК УНІКОР як до боржника за основним зобов'язанням, так і до ТОВ "СНК-груп", які були підписані директором UNIMATIK KFT ОСОБА_3, що позивачем не заперечується, (у зв'язку з чим суд також критично оцінює припущення заявника щодо неналежності осіб, які підписали оспорюваний договір, крім цього заявником долучено до матеріалів відзив ТОВ "СНК-груп" по справі №907/606/2015 яким останній також підтверджував наявність правовідносин за спірним договором а.с. 62). Відтак, однією зі сторін було вчинено фактичні дії, спрямовані на виконання укладеного правочину. Це свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням. Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення. У зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України.

Виходячи із положень ст.ст. 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, на позивача, як особу, яка не є стороною правочину, покладається обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, а також факту порушення вчиненням такого правочину його прав та законних інтересів.

Згідно з ст. 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи встановлені судом обставини та наявні у справі докази, а також вищенаведене в сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем в силу норм ст. 33 ГПК України не доведено, що договір поруки порушує його права, укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а відтак і наявності підстави для визнання договору недійсними згідно вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України. При цьому суд також бере до уваги, що оскаржуваний договір є припинений в силу п. 4.1. Договору поруки та Закону, про що не заперечує та вказує сам позивач у додаткових обґрунтуваннях заявлених вимог (а.с. 38-40). Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не порушував прав заявника, як у момент його укладення, так і на момент звернення до суду.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу і решта доводів та клопотань заявника.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст.ст. 42, 43, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 75, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2016 року.

Суддя В.Кривка