ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа № 917/2665/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Плахов О.В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №138/16 від 01.02.16р.),

відповідача не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» м. Київ (вх.№ 1279 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.03.2016р. у справі № 917/2665/15

за позовом ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» м. Київ

до КП «Теплоенерго» м. Кременчук Полтавської області

про стягнення 548979,01 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015р. позивач, ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» м. Київ, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, КП «Теплоенерго» м. Кременчук Полтавської області, 132626,99 грн. суми основної заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012р., а також пені у розмірі 154853,85 грн., штрафу у розмірі 30674,14 грн., 207144,46 грн. інфляційних втрат, та 23679,57 грн. 3% річних.

16.02.2016р. позивач звернувся до суду з заявою в порядку статті 22 ГПК України, в якій просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 551203,84 грн., пеню у розмірі 154853,85 грн., штраф у розмірі 30674,14 грн., інфляційних втрат у розмірі 148222,15 грн., 14603,90 3% річних.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.03.2016р. заяву позивача про збільшення позовних вимог від 16.02.2016р. відхилено, позов задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства «Теплоенерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» борг в сумі - 132626,99 грн.; інфляційні втрати 207144,46 грн. з 08.2014р. по 07.2015р.; 3% річних 23679,57 грн. з 01.07.2014р. по 01.07.2015.; пені 77426,93 грн. за період з 01.01.2015р. по 01.12.2015р.; штраф -15337,07 грн. з січня 2015 року по липень 2015 року, витрати по сплаті судового збору у розмірі 8234,69 грн. В іншій частині відмовлено за недоведеністю та безпідставністю.

ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» з рішенням суду не погодилась, звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.03.2016р. по справі №917/2665/15 в частині відмови у стягненні 418576,85 грн. основного боргу, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДК «Газ України» в частині стягнення 418576,85 грн. основного боргу повністю.

Свою скаргу позивач обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно відхилено його заяву про збільшення позовних вимог від 16.02.2016р., що призвело до подальшого неповного розгляду заявлених позовних вимог. Позивачем зазначено, що відповідно до судових рішень за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 стягнуто 476605,28 грн. основного боргу у справі №917/2408/13 та 500802,56 грн. основного боргу у справі №917/1753/14. Всього відповідачем за договором сплачено в рахунок погашення основного боргу 725000,00 грн., що підтверджується висновками судів у справах.

Таким чином, на думку апелянта, сума основного боргу відповідача у справі не охоплена рішеннями судів на момент звернення з позовом становила 2253611,68 476605,28 500802,56 725000,00 грн. = 551203,84 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2016р. вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.05.2016р., відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2016р. у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А.

04.05.2016р. та 19.05.2016р. від відповідача надійшли відзиви на апеляційну скаргу (вх.№4646, 5095), в яких він просить залишити оскаржуване рішення без змін, а також провести судове засідання, призначене на 24.05.2016р. без його участі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2016р. розгляд справи відкладено на 09.06.2016р., сторонам запропоновано надати для подальшого розгляду справи необхідні документи.

08.06.2016р. відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, у зв`яку з відпусткою судді Тарасової І.В., склад колегії суддів змінено на: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А., суддя Крестьянінов О.О.

08.06.2016р. від позивача супровідним листом (вх. 5882) надійшли додаткові документи.

В судовому засіданні 09.06.2016р. оголошено перерву до 23.06.2016р.

21.06.2016р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у звязку з відпусткою судді Пуль О.А. та навчанням судді Крестьянінова О.О. для розгляду даної справи змінено склад колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Плахов О.В.

23.06.2016р. в судовому засіданні позивач підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.03.2016р. по справі №917/2665/15 в частині відмови у стягненні 418576,85 грн. основного боргу, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДК «Газ України» в частині стягнення 418576,85 грн. основного боргу повністю.

Представник відповідача в судове засідання 23.06.2016р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, представник позивача не заперечував проти розгляду справи без участі представника відповідача.

Відповідно до вимог статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши присутнього представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

25.06.2012р. між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» (кредитор) та КП «Теплоенерго» (боржник) укладено договір про реструктуризацію заборгованості, відповідно до п. 1.1 якого, сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор та боржник домовились про розстрочення погашення заборгованості у вигляді основного боргу, що виникла у боржника перед кредитором за Договором поставки природного газу від 29.10.2010р. №10/11-23ТЕ-03.

Загальна сума заборгованості основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно до п. 1.1 цього договору складає 2253611,68 грн., станом на 31.05.2012р., що підтверджується актом звірки розрахунків (п. 2.1 договору).

Боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п. 2.1 цього договору, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті (а.с. 18 т.1) (п. 2.2 договору).

Вказаний графік передбачає сплату заборгованості протягом липня 2012 червня 2015 року, щомісячними платежами у розмірі 62200,48 грн. за липень 2012р., та по 62600,32 грн. з серпня 2012 року по червень 2015року.

Пунктом 2.5 договору сторони передбачили, що у випадку, якщо у боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, кредитор зараховує кошти, що надійшли від боржника як погашення заборгованості за простроченими платежами по попередніх місяців незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відступив від умов договору щодо додержання порядку оплати боргу згідно графіку, передбаченого в договорі, та здійснював оплати самостійно, згідно платіжних доручень:

№147 від 22.01.2013р. на суму 125000,00 грн.;

№480 від 05.03.2013р. на суму 60000,00 грн.;

№ 515 від 12.03.2013р. на суму 70000,00 грн.;

№648 від 25.03.2013р. на суму 60000,00 грн.;

№671 від 29.03.2013р. на суму 70000,00 грн.;

№1097 від 23.05.2013р. на суму 100000,00 грн.;

№1553 від 31.07.2013р. на суму 40000,00 грн.;

№2589 від 30.12.2013р. на суму 200000,00 грн.;

№452 від 12.03.2014р. на суму 108624,49 грн.

№795 від 30.04.2014р. на суму 100000,00 грн. (а.с. 145-154 т.1)

У зв`язку з виникненням у відповідача заборгованості за вказаним договором за певні періоди часу протягом строків, передбачених графіком, позивач звертався до господарського суду Полтавської області з позовами про стягнення з відповідача сум основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних та річних.

Так, рішенням Господарського суду Полтавської області від 14.01.2014р. у справі № 917/2408/13 стягнуто з КП «Теплоенерго» 529460,47 грн. заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-292, з яких: 476 605,28 грн. - основний борг за період з липня 2012 по листопад 2013року, 8651,84 грн. пеня, 33362,36 грн. - штраф, 360,19 грн. - інфляційні, 10480,80 грн. - 3 % річних. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2014 року зазначене рішення залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.01.2015р. у справі № 917/1753/14 позов ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» задоволено частково, стягнуто з КП «Теплоенерго» основного боргу - 500802,56 грн. за період з грудня 2013 року по липень 2014р.; пені - 31522,46 грн., штрафу - 30674,14 грн., 3% річних - 7407,24грн., інфляційних - 45447,83 грн., 12317,81 грн. судового збору. Вказане судове рішення не оскаржувалось.

Також, 05.12.2014р. між Головним управлінням ДКС України у Полтавській області, Департаментом ЖКГ Полтавської обласної державної адміністрації, Департаментом фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, Фінансовим управління виконкому Кременчуцької міськради, Управлінням ЖКГ м. Кременчука, КП «Теплоенерго», ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» укладено договір про організацію взаєморозрахунків №1054/30-ГУ, відповідно до умов якого КП «Теплоенерго» надається субвенція у розмірі 209925,13 на погашення заборгованості перед ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» за договором про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292 (а.с. 133-136 т.1).

Матеріалами справи, а саме випискою по рахунку позивача (а.с. 141-143 т. 1) підтверджується погашення цієї суми на користь позивача на виконання умов договору про організацію взаєморозрахунків.

Підставою звернення позивача з даним позовом є невиконання відповідачем умов договору про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що у відповідності до статті 534 ЦК України, всі суми, які надходили від відповідача, (які були сплачені ним самостійно, як основну заборгованість за договором №14/12-292, або в рамках виконання рішень суду у справах №917/2408/14, №917/1753/14) він зараховував згідно черговості, передбаченої статтею 534 ЦК України, тому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути 551203,84 грн. основного боргу за період з серпня 2014р. по червень 2015року, пені у розмірі 154853,85 грн., штрафу у розмірі 30674,14 грн., сума інфляційних втрат - 148222,15 грн., 3% річних 14603,90 грн.

Відхиляючи заяву про збільшення суми позовних вимог, Господарський суд Полтавської області вказав, що позивач уточнив правові підстави подання позову, а саме: договір про реструктуризацію заборгованості №14/12-292 від 25.06.2012р. На думку суду першої інстанції, позивач до початку розгляду господарського спору по суті змінив підставу позову шляхом подання письмової заяви, а саме: вказав замість договору поставки природного газу № 10/11-23 ТЕ-03 від 29.10.10 року стягнення здійснити за договором про реструктуризацію заборгованості № 14/12-292 від 25.06.2012р. боргу в сумі - 551203,84 грн. за період з липня 2014 року по липень 2015 року; 154853,85 грн. пені; штрафу - в сумі 30674,14 грн. з січня 2015р. року по липень 2015 року; інфляційні втрати в розмірі - 148222,15 грн. за період з серпня 2014р. по вересень 2015р.; 3% річних в розмірі - 48979,01 грн. за період з 01.08.2014р. по 01.07.2015р.; сума вимог по нарахуванню пені та штрафу, залишилися незмінними.

З`ясовуючи підстави відхилення господарським судом першої інстанції заяви позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог, колегія суддів встановила наступне.

Частиною 4 статті 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Пунктом 3.12 цієї постанови передбачено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Як зазначалось раніше, 16.02.2016р. позивач звернувся до суду з заявою, в порядку статті 22 ГПК України, та посилаючись на невиконання позивачем умов договору про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292 фактично збільшив суму позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 551203,84 грн., пеню у розмірі 154853,85 грн., штраф у розмірі 30674,14 грн., інфляційних втрат у розмірі 148222,15 грн., 14603,90 3% річних.

Відхиляючи вказану заяву позивача господарський суд Полтавської області зазначив, що позивачем в заяві було уточнено правові підстави позову, а саме змінено підставу позову - вказано іншій договір, на підставі якого у відповідача виникли зобов`язання (договір про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292).

З матеріалів справи вбачається, що підставою позовних вимог, заявлених позивачем у грудні 2015р. у даній справі є договір про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292, та у зв`язку з невиконанням саме цього договору у відповідача виникла заборгованість у заявленій позивачем до стягнення сумі.

Підставою заяви про збільшення позовних вимог від 16.02.2016р. є також договір про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292, та у зв`язку з невиконанням якого, позивач змінив кількісні показники суми позову, а отже, збільшив позовні вимоги, посилаючись при цьому на допущення помилки при складенні позовної заяви.

Тому, колегія суддів ставиться критично до визначення господарським судом першої інстанції цієї заяви як «уточнення до позову», не вважає заяву позивача від 16.02.2016р. заявою про уточнення позовних вимог, та розцінює її як заяву про збільшення позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем у заяві про збільшення позовних вимог не змінено підстави позову, а тільки збільшено кількісні показники нарахованої позивачем суми до стягнення, у колегії суддів відсутні підстави для відхилення такої заяви позивача, а тому даний позов розглядається з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог від 16.02.2016р.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд визначив правомірною суму основної заборгованості у розмірі 132626,99 грн., інфляційних втрат - 207144,46 грн. з 08.2014р. по 07.2015р.; 3% річних - 23679,57 грн. з 01.07.2014р. по 01.07.2015.; та посилаючись на ст. 83 ГПК України зменшив розмір пені та штрафу на 50%, а отже стягнув розмір пені - 77426,93 грн. за період з 01.01.2015р. по 01.12.2015р., та штрафу - 15337,07 грн. з січня 2015 року по липень 2015 року.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в частині правомірності стягнення з відповідача 132626,99 грн. основного боргу, з урахуванням власної мотивувальної частини даної постанови.

Частиною 2 статті 604 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Як вбачається, між сторонами у даній справі укладено договір про реструктуризацію заборгованості, яка виникла на підставі договору про поставку газу від 29.10.2010р. №10/11-23 ТЕ-03, укладеному між тими сторонами. Договором про реструктуризацію заборгованості сторони визначили новий порядок сплати заборгованості за вказаним договором поставки, тобто відбулась зміна підстав виникнення зобов`язання, тобто новація.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Абзацом 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Керуючись частиною 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦКУ).

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч.3 ст. 6 ЦК України).

Відповідач у даній справі взяті на себе зобов'язання за договором у повному обсязі не виконав, сплату заборгованості позивачу у повному обсязі не здійснив.

Виходячи з матеріалів даної справи, сума основної заборгованості за договором про реструктуризацію, яку відповідач повинен сплатити за даним позовом, з урахуванням самостійних сплат, здійснених ним, відповідно до платіжних доручень №147 від 22.01.2013р., №480 від 05.03.2013р., № 515 від 12.03.2013р., №648 від 25.03.2013р., №671 від 29.03.2013р., №1097 від 23.05.2013р., №1553 від 31.07.2013р., №2589 від 30.12.2013р., №452 від 12.03.2014р., №795 від 30.04.2014р., а також сум основної заборгованості, стягнутих за рішеннями суду у справах №917/2408/14 та №917/1753/14, та з урахуванням суми у розмірі 209952,36 грн., яка була сплачена позивачу у вигляді субвенціїї за договором № 1054/30-ГУ «Про організацію взаєморозрахунків» від 05.12.2014р. (а.с. 133-136 т.1), є сума у розмірі 132626,99 грн.

Таким чином, позов ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підлягає задоволенню частково, у сумі 132626,99 грн. основної заборгованості.

В апеляційній скарзі та у своїх пояснення від 17.06.2016р. позивач зазначив, що заявлена у заяві про збільшення суми позову сума основної заборгованості у розмірі 551203,84 грн., яка, як ним зазначено у заяві виникла за період з липня 2014 року по червень 2015р., є правомірною та підлягає стягненню з відповідача як сума саме основного боргу на підставі договору про реструктуризацію боргу, оскільки вона виникла, у зв`язку з тим, що всі здійснені відповідачем оплати, були направлені на погашення боргу позивача, згідно черговості, передбаченої статтею 534 ЦК України, тобто у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тому, станом на подачу позову (заяви про збільшення позовних вимог) сума заборгованості, яка залишилась несплаченої відповідачем за рішеннями судів, складає 551203,84 грн., та є сумою основної заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292.

Колегія суддів вважає такі доводи позивача неправомірними, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Як зазначалось, колегія суддів вважає доведеною матеріалами справи суму основної заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 132626,99 грн., а позивач зазначаючи про те, що заявлена ним сума заборгованості у розмірі 551203,84 грн. є сумою, фактично несплаченою відповідачем на виконання умов договору про реструктуризацію заборгованості від 25.06.2012р. №14/12-292, з урахуванням рішень суду у справах №917/2408/14 та №917/1753/14, з урахуванням стягнених цими рішеннями сум інфляційних втрат, річних, штрафу та пені, просить стягнути її з відповідача як суму основної заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості, тобто фактично здійснити повторне стягнення, що є неприпустимим.

До того ж, матеріалами справи не підтверджено, що саме ця сума заборгованості виникла у відповідача за вказаний позивачем період - з липня 2014 року по червень 2015р., оскільки, згідно графіку погашення заборгованості, передбаченого умовами договору реструктуризації, періоди нарахування заборгованості - з липня 2012 року по листопад 2013 року, а також з грудня 2013 року по липень 2014 року охоплені рішеннями судів у справах №917/2408/12 та №917/1753/13, по яким стягнено з відповідача, в тому числі і основну заборгованості у розмірах 476605,28 грн. та 500802,56 грн., відповідно, а тому оплати, здійснені відповідачем самостійно на виконання умов договору про реструктуризацію, згідно платіжних доручень №147 від 22.01.2013р., №480 від 05.03.2013р., № 515 від 12.03.2013р., №648 від 25.03.2013р., №671 від 29.03.2013р., №1097 від 23.05.2013р., №1553 від 31.07.2013р., №2589 від 30.12.2013р., №452 від 12.03.2014р., №795 від 30.04.2014р., повинні бути зараховані як погашення суми основної заборгованості за договором реструктуризації за період визначений позивачем у даній справі, внаслідок чого заборгованість у розмірі 132626,99 грн. є сумою заборгованості за період з травня 2015року по червень 2015року, тобто за два останні місяці погашення, згідно графіку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, викладеного в листі Верховного Суду України від 01.07.2014р., господарським судам розяснено, що при застосуванні норм стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням у разі недостатності суми проведеного платежу (ст. 534 ЦК) судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов'язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

На підставі наведеного, колегія суддів не вважає правильною позицію позивача щодо застосування норм статті 534 ЦК України при зарахуванні оплат відповідача, здійснених ним на виконання умов договору про реструктуризацію від 25.06.2012р.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, п.4.1 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.3.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до договору та чинного законодавства України.

Як зазначалось раніше, колегією суддів встановлено, що сумою основної заборгованості є 132626,99 грн., яка обраховується за період з травня 2015року по червень 2015року, та з урахуванням умов погашення заборгованості згідно графіку, станом на 31.05.2015року сумою заборгованості є 70026,67 грн. (7426,35 (частина боргу несплаченого у квітні) +62600,32 платіж за травень), а вже станом на 30.06.2015р.- 132626,99 грн.

Тому розмір інфляційних втрат та 3% річних необхідно нараховувати саме за цей період. Отже, після проведення ретельних розрахунків, та з урахуванням граничного строку розрахунку інфляційних та річних вказаного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, колегією суддів встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає сума інфляційних втрат 4537,08 грн., та 3% річних 2396,44 грн.

Що стосується штрафу та пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п.2 ст.549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013 року, застосування штрафу до грошового зобовязання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

У пункті 2.5.цієї постанови Пленуму, вказано про те, що при нарахуванні пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 3.4. договору, за прострочення виконання зобовязань, вказаних в п.2.2 договору, боржник зобовязується сплатити кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додаткового сплатити штраф в розмірі 7% від суми простроченого платежу.

З урахуванням розрахунків, здійснених колегією суддів при вирішенні даної справи, та враховуючи встановлену суму основної заборгованості та період її виникнення, а також положення чинного законодавства щодо термінів нарахування пені, та з урахуванням граничного строку розрахунку пені та штрафу вказаного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, колегія суддів, вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума пені у розмірі 45249,30 грн., а сума штрафу у розмірі 9283,89 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлену у заяві про збільшення позовних вимог загальну суму заборгованості, а господарський суд, приймаючи рішення по даній справі допустив неправильне нарахування позивачем розміру інфляційних, річних, пені та штрафу, у звязку з чим дане рішення підлягає зміні.

Враховуючи, що підставою апеляційної скарги є непогодження позивача тільки з розміром основної заборгованості, колегія суддів, вважає за необхідне залишити її без задоволення.

Судові витрати за подання позову, з урахуванням приписів статті 49 ГПК України, покладаються на сторони, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 4, ст. 103, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.03.2016р. по справі №917/2665/15 змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» (, вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39617) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (, вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116) основну заборгованість у розмірі - 132626,99 грн., інфляційні втрати у розмірі 4537,08 грн., 3% річних у розмірі 2396,44 грн., пеню у розмірі 45249,30 грн., штраф у розмірі 9283,89 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» (, вул. Чапаєва, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39617) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (, вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116) 2911,40 судового збору.»

Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 24.06.16

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Плахов О.В.