РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016Справа №910/8667/16
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.
За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.
Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу, Київська обл.
за позовомВійськової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Темп-3000», м. Київ,
простягнення 2 711 000,00 грн.
за участю представників сторін:
від позивача:Гогія Ю.С. (довіреність №14/1782 від 24.06.2016р.) Пигиця С.Г. (довіреність №14/1388 від 10.05.2016р.)
від відповідача:Галя Є.С. (довіреність б/н від 11.05.2016р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (надалі Військова частин НОМЕР_1 ДПС України, позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Темп-3000» (надалі ТОВ «НВП «Темп-3000» відповідач) про стягнення сплаченого податку на додану вартість за договором постачання №149-14 від 04.08.2014р. у розмірі 2 711 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що відповідачем безпідставно включена сума ПДВ до ціни товару, не зважаючи на зміни внесенні до Податкового кодексу України, якими введено звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з ввезення на митну територію України спеціальних засобів індивідуального захисту.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.05.2016р. порушено провадження у справі №910/8667/16, розгляд справи призначено на 01.06.2016р.
27.05.2016р. позивачем подано до Господарського суду міста Києва клопотання про перенесення розгляду справи на інший термін.
01.06.2016р. представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому ТОВ «НВП «Темп-3000» заперечує проти позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач не здійснює діяльності із ввезення на митну територію України та подальшого постачання на митній території спеціальних засобів індивідуального захисту; укладений договір є виконаним,а отже згідно ст. 632 ЦК України ціна договору не може бути змінена; в договорі та інших доказах не міститься жодного посилання, що постачання здійснюється саме для цілей АТО; користування податковою пільгою є правом відповідача, а тому не підлягає обов`язковому використанню.
У судовому засіданні 01.06.2016р. оголошено ухвалу про відкладення розгляду справи на 29.06.2016р., у зв`язку із клопотанням позивача про перенесення розгляду справи та невиконанням останнім вимог ухвали про порушення провадження від 01.06.2016р.
22.06.2016р. представником позивача на виконання вимог ухвали суду про відкладення розгляду справи від 01.06.2016р. подано документи для приєднання до матеріалів справи.
Представники позивача Військової частини НОМЕР_1 ДПС України у судовому засіданні призначеному на 29.06.2016р. підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України від сторін до Господарського суду міста Києва не надходило.
Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/8667/16.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
04.08.2014р. між Військовою частиною НОМЕР_1 ДПС України (надалі замовник) та ТОВ «НВП «Темп-3000» (надалі постачальник) було укладено договір №149-14 (надалі - договір), згідно із п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати замовнику у власність код 32.99.1 Убори наголовні захисні; ручки для писання та олівці, дошки, штемпелі для датування, опечатування та нумерування; стрічки для друкарських машинок, штемпельні подушечки (Шолом кулезахисний, Бронежилет четвертого класу захисту), якість, кількість, асортимент та ціна яких, зазначена у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити на умовах цього договору.
Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що загальна сума договору складає 16 266 000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 20%: 2 711 000,00 грн.
Ціна на товар зазначається у специфікації із врахуванням тари, упаковки та інших витрат. Підставою для оплати вважається рахунок та накладна постачальника (п. 3.2. договору).
Положенням п. 4.5. договору встановлено, що поставлений постачальником товар, оплачується замовником за попередньо узгодженою обома сторонами ціною відповідно до п.3.2. договору.
У відповідності до п. 10.1. договору він набирає чинності з дня його підписання та діє в строк до 31.12.2014р.
Вищевказаний договір було підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору №149-14 від 04.08.2014р. відповідачем було поставлено шоломи кулезахисні «Каска-1М» у кількості 2 800 штук та бронежилет «Корсар М3с» у кількості 2 000 штук, на загальну суму 16 266 000,00 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 2 711 000,00 грн., Військова частина 1471 ДПС України, в свою чергу, належним чином виконала умови договору та в повному обсязі сплатила кошти за вищезазначений товар.
Згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» від 01.07.2014р., підрозділ 32 розділу ХХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом про звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану, спеціальних засобів індивідуального захисту, лікарських засобів та медичних виробів.
24.10.2014р. Військовою частиною №1471 ДПС України надіслано лист за вих. №11/3054 на адресу відповідача із проханням повернення ПДВ у розмірі 2 711 000,00 грн., сплаченого за умовами договору №149-14 від 04.08.2014р.
Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного:
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
В силу ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір №149-14 від 04.08.2014р. за змістом та своєю правовою природою є договором поставки.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.
Порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України та Главою 20 Господарського кодексу України.
Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Згідно з п. 2 ст. 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.
Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встано влюється за домовленістю сторін, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами міс цевого самоврядування.
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вже було встановлено судом, п. 3.1. договору узгоджено, що загальна сума договору становить 16 266 000,00 грн., в т.ч. ПДВ у розмірі 2 711 000,00 грн.
Отже, підписавши договір на умовах визначених, зокрема, п. 3.1. сторони дійшли згоди щодо його істотної умови ціни.
Відповідно до п.3.1. договору та специфікації (а.с. 21) постачальник був зобов`язаний поставити замовнику товар на загальну суму 16 266 000,00 грн. в т.ч. ПДВ у розмірі 2 711 000,00 грн.
Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Статтею 526 ЦК України встановлено загальне правило виконання зобов`язання, а саме - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме належне виконання зобов`язання означає досягнення тієї мети, яку сторони ставили перед собою, вступаючи у зобов`язання. Належне виконання тягне за собою припинення зобов`язання (ст. 599 ЦК).
У відповідності до вимог договору відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято та оплачено товар:
- Видаткова накладна №РН-о00924 від 11.08.2014р. на суму 1 419 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 236 500,00 грн.) платіжне доручення №924 від 14.08.2014р. на суму 1 419 000,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01070 від 29.08.2014р. на суму 1 374 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 229 00,00 грн.) платіжне доручення №1067 від 01.09.2014р. на суму 1 374 000,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01071 від 29.08.2014р. на суму 135 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 22 500,00 грн.) платіжне доручення №1105 від 05.09.2014р. на суму 135 000,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01149 від 12.09.2014р. на суму 553 800,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 92 300,00 грн.) платіжне доручення №1192 від 15.09.2014р. на суму 553 800,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01210 від 19.09.2014р. на суму 519 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 86 500,00 грн.) платіжне доручення №1243 від 22.09.2014р. на суму 519 000,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01259 від 29.09.2014р. на суму 579 750,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 96 625,00 грн.) платіжне доручення №1327 від 30.09.2014р. на суму 579 750,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01296 від 03.10.2014р. на суму 1 419 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 236 500,00 грн.) платіжне доручення №1364 від 06.10.2014р. на суму 1 419 000,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01324 від 09.10.2014р. на суму 5 174 100,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 862 350,00 грн.) платіжне доручення №1391 від 10.10.2014р. на суму 5 174 100,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01345 від 11.10.2014р. на суму 3 327 750,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 554 625,00 грн.) платіжне доручення №1407 від 13.10.2014р. на суму 3 327 750,00 грн.;
- Видаткова накладна №РН-С01363 від 15.10.2014р. на суму 1 764 600,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 294 100,00 грн.) платіжне доручення №1438 від 16.10.2014р. на суму 1 764 600,00 грн.;
З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про факт повного виконання умов договору №149-14 від 04.08.2014р., як зі сторони постачальника , так і зі сторони замовника.
Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Водночас, приписами ч. 3 ст. 632 ЦК України встановлено недопустимість зміни ціни договору після його виконання.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог позивача про зменшення ціни договору (п.3.1.) з підстав відсутності умов такого зменшення у Законі чи договорі, а також з підстав прямої заборони такого зменшення через повне виконання договору згідно ЦК України.
Відповідно до Закону України від 01.07.2014, № 1561-VII Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів (дата набрання чинності 23.07.2014), підрозділ 2 розділу XX Прикінцеві положення Податкового кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 13 - 17, ст. 112) доповнено пунктом 32 такого змісту:
тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України:
спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб`єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.
Дослідивши умови договору № 149-14 від 04.08.2014р. суд дійшов висновку, що він не містить посилань на те, що шоломи кулезахисні «Каска-1М» та бронежилети Корсар М3с підлягають використанню саме в оборонних цілях при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.
Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що шоломи кулезахисні та бронежилети, які є предметом договору поставки № 149-14 від 04.08.2014р. поставлялись саме для забезпечення проведення антитерористичної операції, а також їх відповідності класифікації товарним підкатегоріям 6506 10 80 00 та 6211 43 90 00 згідно УКТ ЗЕД.
Відносно тверджень позивача щодо обов`язковості використання податкової пільги платником податків - відповідачем, суд вважає за доцільне зазначити, що в силу п. 30.4. статті 30 Податкового кодексу України платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету.
Виходячи з цього, суд зазначає, що само по собі отримання платником подакту податкової пільги не тягне за собою її загальнообов`язкове використання, а навпаки - ставиться в залеженість від волевиявлення одержувача цієї пільги на її подальше використання.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України, а отже, і неможливість зменшення ціни договору №149-14 від 04.08.2014р. на вартість сплаченого податку на додану вартість у розмірі 2 711 000,00 грн.
Статтею 4-3 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Позивачем всупереч вимог ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України не надано жодного належного доказу в підтвердження своїх припущень.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні відомості стосовно встановлення органами державної фіскальної служби порушень з боку відповідача при оподаткуванні податку на додану вартість при здійсненні операцій з поставки товару за договором №149-14 від 04.08.2014р.
Виходячи із вищезазначеного, підстави для задоволення позову відсутні.
Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов`язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).
Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:

У позові Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Темп-3000» про стягнення 2 711 000,00 грн. відмовити повністю.

У судовому засіданні 29.06.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.07.2016р.

Суддя В.В. Князьков