РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2016Справа №910/4266/16

За позовомПершого заступника військового прокурора центрального регіону України в інтересах держави в особі: 1. Міністерства оборони України; 2. Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України
доКиївської міської ради
проскасування рішення
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство «Управління капітального будівництва та інвестицій»
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від прокуратури:Гліган С.О.
від першого позивача:Сажієнко І.О. представник за довіреністю;
від другого позивача:Сажієнко І.О. представник за довіреністю;
від відповідача:Безносик А.О. представник за довіреністю;
від третьої особи:не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник військового прокурора центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про скасування рішення № 134/1968 від 26.07.2007 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 12.03.2016р. порушено провадження у справі №910/4266/16, призначено її до розгляду на 08.04.2016 р.

08.04.2016р. від представника другого позивача через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва надано додаткові документи по справі, а також клопотання про відкладення розгляду справи.

08.04.2016р. судове засідання не відбулось, у зв`язку із перебуванням судді Підченка Ю.О. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.04.2016р. розгляд справи призначено на 13.05.2016р.

27.04.2016р. від представника відповідача через загальний відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи проекту відведення земельної ділянки ДП «Управління капітального будівництва та інвестиції».

Прокурор у судовому засіданні 13.05.2016р. наполягав на позові та клопотав перед судом про відкладення розгляду справи для необхідного ознайомлення з матеріалами справи.

Перший та другий позивач у судовому засіданні 13.05.2016р. підтримали доводи прокурора, надали усні пояснення по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.05.2016р. проти позову заперечує посилаючись на те, що відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України, прокуратурою та позивачами пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Також, будівлі та споруди, які знаходяться на спірній земельній ділянці (військове містечко 165) на підставі актів приймання-передачі від 26.02.2003р. та від 27.02.2003р. були списані із дозволу Головного квартирно-експлуатаційного Управління Збройних Сил України (лист від 09.06.2003 №163/2588).

Крім того, відповідач надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство «Управління капітального будівництва та інвестицій». Оскільки, відповідно до п.3 оскарженого рішення № 134/1968 від 26.07.2007 р. було надано Державному підприємству «Управління капітального будівництва та інвестицій» в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 2,85 га для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури за рахунок земель запасу житлового та громадської забудови.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2016р. суд задовольнив клопотання та залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство «Управління капітального будівництва та інвестицій», а також відклав розгляд справи на 25.05.2016р.

В судовому засіданні 25.05.2016р. судом було встановлено, що третя особа була неналежно повідомлена про розгляд даної справи, оскільки, прокурором не було надано належні докази, що підтверджують надсилання позовної заяви та доданих до неї документів на адресу третьої особи.

На підставі вищевикладеного, прокурор у судовому засіданні 25.05.2016 р. усно звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи з метою усунення порушення прав третьої особи, а також наполягав на позові.

Представник першого та другого позивача у судовому засіданні 25.05.2016 р. підтримали доводи прокурора та вважали, що рішення Київської міської ради № 134/1968 від 26.07.2007 р. прийнято з порушенням виключної компетенції Кабінету Міністрів України щодо вилучення земельних ділянок державної власності оборонного відомства.

У судовому засіданні 25.05.2016р. представник відповідача проти позову заперечив посилаючись на те, що прокуратурою та позивачами пропущено строк позовної давності. Крім того, відповідач підтримує клопотання прокурора про відкладення розгляду справи.

Представник третьої особи в судове засідання 25.05.2016р. не з`явився.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представника третьої особи, що перешкоджало розгляду спору по суті, суд створюючи сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження, відклав розгляд справи на 17.06.2016р.

02.06.2016р. прокурором через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва надано докази направлення копії позовної заяви на адресу третьої особи.

06.06.2016 р. через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

15.06.2016 р. представником першого позивача надано письмові пояснення по справі, відповідно до яких вказували, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, власником цих земель є держава, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України. Перший позивач вказує, що землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Зазначає, що про існування спірного рішення перший позивач не міг знати, оскільки вимоги щодо публікації рішень органів місцевого самоврядування встановлені лише з 26.11.2015р.

15.06.2016 р. представником першого позивача через відділ діловодства та документообігу господарського суду міста Києва надано документи на виконання вимог ухвали суду.

Прокурор у судовому засіданні 17.06.2016р. наполягав на позові та вважав, що строк позовної давності не пропущений, надав усні пояснення по справі.

Представник першого та другого позивачів у судовому засіданні 17.06.2016 р. наполягав на позові, підтримав доводи прокурора.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.06.2016 р. позов не визнав, надав усні пояснення по справі.

В судове засідання 17.06.2016 р. представник третьої особи не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 64 ГПК України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Справа розглянута судом відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 р. критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ.

В судовому засіданні 17.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Правомірність звернення з даним позовом до суду прокурора вбачається з наступного.

Відповідно до частини першої статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України, про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб.

Як встановлено в ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

У вирішенні питання про порушення справи за позовною заявою прокурора господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України) під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" № 7 від 23.03.2012 р. господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави. Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Перший заступник військового прокурора центрального регіону України правомірно згідно діючого законодавства звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту інтересів держави.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції України чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно ч. ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії або нормативно-правовий акт, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, підставою для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978р. №1028/2 постановлено надати в користування квартирно-експлуатаційній частині Київського військового округу земельні ділянки площею близько 70 га на яких розміщені військові частини та організації Київського військового округу в Жовтневому районі, в тому числі: Київське вище військове училище ім. Фрунзе площею біля 17 га по Брест-Литовському проспекту, 71/2; в/ч 63630 площею біля 14 га по вул. Трудових резервів; військове містечко 165 площею біля 39 га по вул. Качалова,3. Пунктом 2 вказано рішення зобов`язано квартирно-експлуатаційну частину: виконати генеральні плани забудови територій, що їй відносяться, та погодити їх в головАПУ виконкому міськради; виконати благоустрій вулиці Качалова прилеглої до містечка 165.

Рішенням Київської міської ради від 26.07.2007р. №134/1968 припинено Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України як правонаступнику квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу право користування земельною ділянкою площею 2,85 га, відведеною відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978р. №1028/2 «Про надання в користування земельних ділянок квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу в Жовтневому районі» (лист-клопотання Київського КЕУ МО України від 21.02.2006р. №303/25/3-210), та віднесено її до земель запасу житлової та громадської забудови.

Також вказаним рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки державному підприємству «Управління капітального будівництва та інвестицій» для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на просп. Відрадному, 42 у Солом`янському районі м. Києва.

Окрім того, передано державному підприємству «Управління капітального будівництва та інвестицій», за умови виконання пункту 4 цього рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 2,85 га для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на просп. Відрадному, 42 у Солом`янському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги Першого заступника військового прокурора центрального регіону України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

За правилами ч.ч.1-4 ст.2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

За приписами ст. 9 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття спірного рішення), відповідно до якої до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить: розпорядження землями територіальної громади міста; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом; припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978р. №1028/2 постановлено надати в користування квартирно-експлуатаційній частині Київського військового округу земельні ділянки площею близько 70 га на яких розміщені військові частини та організації Київського військового округу в Жовтневому районі, в тому числі: Київське вище військове училище ім. Фрунзе площею біля 17 га по Брест-Литовському проспекту, 71/2; в/ч 63630 площею біля 14 га по вул. Трудових резервів; військове містечко 165 площею біля 39 га по вул. Качалова,3. Пунктом 2 вказано рішення зобов`язано квартирно-експлуатаційну частину: виконати генеральні плани забудови територій, що їй відносяться, та погодити їх в головАПУ виконкому міськради; виконати благоустрій вулиці Качалова прилеглої до містечка 165.

Земельний кодекс УСРР, прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року та затверджений в остаточній редакції Президією ВУЦВК 29 листопада 1922 року із змінами і доповненнями, внесеними до цього Кодексу втратив чинність на підставі Указу Президії Верховної Ради Української ССР від 30.09.1971 р. №156-VІІІ. Земельний кодекс Української РСР, затверджений Законом Української РСР від 08.07.1970р. втратив чинність на підставі постанови Верховної ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990р. №562- ХІІ.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, прокурор посилається на порушення інтересів держави, у зв`язку з прийняттям оспорюваного рішення, за наслідками якого, як стверджує позивач, у Київського КЕУ вилучено земельну ділянку за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 42, з порушення приписів Земельного кодексу України.

За приписами статті 16 цього Цивільного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Отже, наведеною нормою врегульовані відносини щодо набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками та встановлена підстава набуття такого права, а саме: рішення органів місцевого самоврядування (виконавчої влади) в межах повноважень встановлених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з вимогами частини 2 статті 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції, чинній на день прийняття оскаржуваних рішень, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Згідно із частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів і посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів.

Підстави припинення користування земельними ділянками унормовані статтею 141 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми такими підставами є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Водночас, ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Між тим, прокурор та позивачі, обґрунтовуючи незаконність прийняття Київською міською радою, посилається на відсутність згоди землекористувача на припинення право користування земельною ділянкою.

Однак, суд вважає зазначені вище твердження позивача безпідставними в силу такого.

Пунктом п. 4 мотивувальної частини рішення №7-рп/2009 від 16.04.2009 р. визначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України

У пункті 5 вказаного вище рішення Конституційний суд України вказав, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 цього кодексу визначено, що право власності користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до п. 1 розд. Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Одночасно суд вказує, що з моменту прийняття рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978р. №1028/2 до моменту його скасування, 26.07.2007р., документи, що підтверджували б оформлення права користування спірною земельною ділянкою у відповідності до законодавства, яке діяло в період дії рішення від 17.07.1978р. до 26.07.2007р. відсутні.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером 0:69:254:0100, площею 2,8388 га, місце розташування: м. Київ, Солом`янський район, проспект Відрадний, 42, за територіальною громадою в особі Київською міською радою 01.04.2015р. зареєстровано право власності.

Також, вказано, що за ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» зареєстрована вказана земельна ділянка на праві оренди.

Отже, враховуючи те, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки не проведена, у Відповідача були відсутні підстави для отримання згоди у користувача на вилучення або припинення права користування земельною ділянкою.

При цьому, суд звертає увагу, що ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» створено на державній власності та підпорядковане Міністерству оборони України відповідно до наказу Державного секретаря Міністерства оборони України від 04.12.2002р. №2.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до ч. 4 ст. 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Судом встановлено, що в матеріалах проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Відрадному, 42 у Солом`янському районі міста Києва містяться позитивні висновки Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-03 від 0.01.2006р., Головного державного санітарного лікаря м.Києва в№5067 від 09.07.2004р., Управління охорони навколишнього природного середовища №071/04-4-19/1045 від 23.03.2006р., Головного управління охорони культурної спадщини №001-09/1045 від 19.05.2005р., Дочірнього підприємства «Інститут генерального плану міста Києва» №2877 від 05.12.2005р., Головного управління земельних ресурсів КМДА №ОЗ-0587 від 31.05.2007р., Державної служби охорони культурної спадщини №22-1610/35 від 21.04.2005р.

При цьому, суд зазначає, що твердження прокурора про те, що вилучення земельної ділянки здійснено без згоди землекористувача спростовується наступним.

Згідно до листа Начальника розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил Начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України генерал-лейтенанта Мещерякова О.М. від 09.06.2003р. №163/2588, з метою забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців Київського гарнізону, де на квартирному обліку перебуває 7,3 тис. чоловік, в найбільш стислі строки, активізації будівництва житлових будинків з залученням додаткових коштів інвесторів з різною формою власності, в Міністерстві оборони України створено державне підприємство «Управління капітального будівництва та інвестицій».

Відповідно до вказаного листа, просили функції замовника на весь період проектування, будівництва та ведення в експлуатацію житлового комплексу, зокрема, по проспекту Відрадний, 42 на землях військового містечка №165 орієнтовною площею 2,93 га, покласти на державне підприємство Міністерства оборони України «Управління капітального будівництва та інвестицій».

06.06.2006р. Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України листом №303/1/4/923 звернулось до Начальника Головного управління земельних ресурсів та Голові Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, в якому зазначено про те, що останній не заперечує проти списання основних фондів розташованих на земельній ділянці військового містечка №165 по проспекту Відрадному, 42 у Солом`янському районі міста Києва.

21.06.2006р. начальником Київського квартирно-експлуатаційного управління Івах С.Н. спрямовано на адресу Голови Київської міської ради та Начальника ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» лист №303/25/3-210, відповідно до змісту якого Київське квартирно-експлуатаційне управління, як правонаступник квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, просило припинити право користування частиною земельною ділянкою площею 2,93 га на користь ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій».

Окрім того, 06.06.2016р. від представника відповідача надійшло клопотання на підставі ст.267 Цивільного кодексу України, відповідно до якого відповідач вказує на сплив позовної давності. Відповідач зазначає, що 30.11.2007р. в газеті «Хрещатик» було опубліковано рішення Київської міської ради від 26.07.2007р. №134/1968. Відповідач наполягає на тому, що прокуратурою та позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, оскільки з позовом звернулись до суду у 2016 році, тобто зі спливом восьми років, та не зазначили поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 Цивільного кодексу України, абзац третій частини другої статті 20 Господарського кодексу України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові від 30.09.2015 р. у справі №910/3724/14 Верховний суд України вказує, що вирішуючи питання пропуску позовної давності щодо вимог прокуратури про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на право власності на землю, судам слід враховувати, що аналіз положень частини першої статті 261 Цивільного кодексу України та частин першої, другої та третьої статті 29 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у зв`язку з чим для правильного застосування матеріальних норм про позовну давність судам слід встановлювати початок перебігу строку позовної давності, наявність чи відсутність поважних причин його пропуску.

Твердження позивачів, що їм стало відомо про існування оскаржуваного рішення лише у 2016 році (тобто через 9 років після видання оскаржуваного рішення) не приймається судом до уваги, оскільки в матеріалах справи наявна копія Київської муніципальної газети «Хрещатик» від 30.11.2007р. в якій розміщено оспорюване рішення.

Так Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 дійшов висновку, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відповідно до п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 р., приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повної або часткової відмови в позові стягує судовий збір з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачі були обізнані з існуванням оскаржуваного рішення та мали об`єктивну можливість дізнатися про нього та оскаржити, але зазначеним правом не скористались.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

На підставі наведеного, у задоволенні позовних вимог Першого заступника військового прокурора центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до Київської міської ради про скасування рішення № 134/1968 від 26.07.2007р. слід відмовити

Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивачем у даній справі є прокурор, підстави для покладення на останнього судового збору відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Першого заступника військового прокурора центрального регіону України в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 29.06.2016р.

Суддя Ю.О. Підченко