номер провадження справи 5/29/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016 Справа № 908/999/16

За позовом: Приватного акціонерного товариства Полтавський вентиляторний завод (38600, Полтавська область, Котелевський район, смт. Котельва, вул. Островського, 8; поштова адреса: 36007, Полтавська область, м. Полтава, вул. Заводська, 12, к. 302)

До відповідача: Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008, Запорізька область, м. Запоріжжя, Південне шосе, 72)

про визнання недійсним пункту договору № 20/2015/971 від 22.04.2015

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, договір № б/н від 11.04.2016

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №20-11 від 21.12.2015

СУТНІСТЬ СПОРУ:

15.04.2016 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства Полтавський вентиляторний завод до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь про визнання недійсним пункту договору №20/2015/971 від 22.04.2015.

Ухвалою суду від 15.04.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №908/999/16, справі присвоєно номер провадження 5/29/16, розгляд якої призначено на 16.05.2016.

Ухвалою суду 16.05.2016 № 908/999/16 у звязку із неявкою у судове засідання представника позивача, не надання ним витребуваних судом документів, розгляд справи відкладено на 08.06.2016.

У судовому засіданні 08.06.2016 представник позивача надав суду письмове уточнення від 06.06.2016 за вих. №95 до позовної заяви, у яких зазначено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем вказано, що у відповідності до установчих документів повним найменуванням відповідача є Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь. Позивач вважає за необхідне внести уточнення до позовної заяви в частині особи відповідача та просить суд вважати відповідачем у справі №908/999/16 Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь.

Представник відповідача підтвердив, що повним найменуванням товариства відповідача є Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь.

Судом встановлено, що у позовні заяві від 13.04.2016 за вих. №59 вказано найменування відповідача як Публічне акціонерне товариство Запоріжсталь з зазначенням коду , однак відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 06.04.2016 за кодом зареєстровано саме Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь.

На підставі викладеного, суд зазначає, що позовні вимоги у справі №908/999/16 заявлені саме до Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь, а отже суд приходить до висновку вказане уточнення до позовної заяви прийняти до розгляду як клопотання про виправлення описки у позовній заяві щодо найменування відповідача, задовольнити зазначене клопотання позивача та відповідачем у справі №908/999/16 вважати Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008, Запорізька область, м. Запоріжжя, Південне шосе, 72; ).

Ухвалою суду від 08.06.2016 № 908/999/16 продовжено строк розгляду справи строком на 15 днів до 30.06.2016, у судовому засіданні оголошено перерву до 21.06.2016.

У судовому засіданні 21.06.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

За письмовим клопотанням представників сторін розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

Позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Суду надано наступні пояснення: 22.04.2015 між Публічним акціонерним товариством «ЗМК «Запоріжсталь» та Приватним акціонерним товариством «Полтавський вентиляторний завод» було укладено договір №20/2015/971, відповідно до якого постачальник зобовязується передати, а покупець прийняти та оплатити вентиляторне обладнання на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.2. договору передбачено, що покупець має право в односторонньому порядку відмовитись від придбання усього або частини обладнання шляхом направлення постачальнику відповідного повідомлення з переліком обладнання, від поставки якого він відмовляється, не пізніше 10 календарних від дати поставки обладнання, зазначеного в повідомленні. Позивач просить суд визнати недійсним п. 2.2. договору, оскільки він суперечить загальним засадам цивільного судочинства України, зокрема, принципу рівності учасників цивільних правовідносин (у т.ч. сторін договору), а так само принципам розумності, добросовісності та справедливості, закріпленим у ст.ст. 3, 509, 627 Цивільного кодексу України. Крім того, відмовою від отримання виготовленого обладнання відповідач завдав позивачу збитки. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Суду надано письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого: договір поставки від 22.04.2015 № 20/2-15/971 було укладено з позивачем за результатами проведення тендеру. Кожен рік з ПАТ «Полтавський вентиляторний завод» укладався окремий договір на поставку обладнання строком на 1 рік. Сторони є вільними під час укладання договору відповідно до чинного законодавства. Під час укладання спірного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, на час розгляду справи договір поставки припинив свою дію. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2015 між Відкритим акціонерним товариством «Запоріжсталь» (далі покупець, відповідно до п. 1.1. Статуту у редакції 2015 року найменування Відкритого акціонерного товариства «ЗМК «Запоріжсталь» викладено відповідно до вимог та положень Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 як Публічне акціонерне товариство «ЗМК «Запоріжсталь») та Приватним акціонерним товариством «Полтавський вентиляторний завод» (далі - постачальник) було укладено договір №20/2015/971 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується передати, а покупець прийняти та оплатити вентиляторне обладнання (далі - обладнання) на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачено, що кількість, номенклатура обладнання зазначається у специфікаціях до цього договору, які є невідємними частинами.

Покупець має право в односторонньому порядку відмовитись від придбання усього або частини обладнання шляхом направлення постачальнику відповідного повідомлення з переліком обладнання, від поставки якого він відмовляється, не пізніше 10 календарних від дати поставки обладнання, зазначеного в повідомленні.

Відповідно до п.п. 3.1. 3.5. договору поставка обладнання здійснюється видами транспорту зазначеного у специфікаціях.

Постачальник зобовязується поставити обладнання на умовах поставки, вказаних у специфікаціях відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» у редакції 2010.

ОСОБА_1 поставки обладнання зазначаються у специфікаціях.

Постачальник має право здійснити поставку обладнання в інші строки виключно на підставі попереднього узгодження покупцем у письмовій формі.

Постачальник зобовязаний повідомити покупця щодо орієнтовної дати поставки обладнання не пізніше 15 календарних днів до дати поставки.

Пунктами 5.2., 6.3. договору передбачено, що оплата за поставлене обладнання буде здійснюватись протягом строку, зазначеного у специфікації, який обраховується з моменту поставки обладнання та надання документів, вказаних у п. 6.3. договору.

Постачальник зобовязаний надати покупцю до початку приймання обладнання оригінали наступних документів: рахунок на оплату обладнання, транспорті та супровідні документи, пакувальні документи, сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника (у разі, якщо постачальник не є виробником), сертифікат санітарно-гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки (у випадках, передбачених законодавством), акт приймання-передачі обладнання (у 2-х примірниках), оформлений з боку постачальника.

Постачальник зобовязаний надати покупцю в електронній формі податкову накладну на всю суму виниклих у постачальника податкових зобовязань відповідно до чинного законодавства України.

Згідно із п. 10.5. договору цей договір діє до 21.04.2016. закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобовязань (у т.ч. гарантійних) за цим договором.

Між сторонами було укладено чотири специфікації до договору (а.с. 14 - 21). Відповідно до умов специфікації під № 4 від 13.07.2015 на суму 2 340 000,00 грн. строк поставки - протягом 120 календарних днів з моменту направлення постачальнику письмової заявки покупця, підписаної уповноваженими посадовими особами. за цією специфікацією позивач повинен був поставити відповідача вентиляторну установку УЦВ-1322 у кількості 10 штук.

Відповідно до листа відповідача № 79-9/127897 від 24.12.2015 (а.с. 75), відповідач просив поставити наступне обладнання: вентиляторні циркуляційні установки УЦВ-1322 у кількості 5 штук згідно із Специфікацією № 4 договору. У разі не поставки до 28.12.2015 просив не поставляти обладнання, оскільки фінансування на закупівлю та оплату обладнання у 2016 році не передбачено.

У відповідь на вказаний лист відповідача позивач направив на адресу відповідача лист відповідь № 562/1 від 28.12.2015, відповідно до якого згідно із умовами специфікації № 4 строк поставки товару - протягом 120 календарних днів з моменту направлення покупцем постачальнику письмової заявки. Заявка на поставку обладнання була отримана ПАТ «ПВЗ» 04.12.2015 за допомогою електронної пошти. Таким чином, кінцевий строк поставки 04.04.2016. З урахуванням викладеного, відсутність фінансування на закупівлю та оплату обладнання у 2016 році не є підставою для повної або часткової відмови від договору (а.с. 76).

Листом від 13.01.2016 № 79-9/2002590 відповідач відмовився від отримання циркуляційних вентиляторних установок УЦВ 1322 у кількості 5 штук (а.с. 77, 132). На вказаний лист позивач надав відповідь, що одностороння зміна строків поставки договором не передбачена (а.с. 78-79).

Позивач просить суд визнати недійсним п. 2.2. договору, оскільки він суперечить загальним засадам цивільного судочинства України, зокрема, принципу рівності учасників цивільних правовідносин (у т.ч. сторін договору), а так само принципам розумності, добросовісності та справедливості, закріпленим у ст.ст. 3, 509, 627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У своєму рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013 Конституційний cуд України наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, сторони керуючись чинним законодавством України, самостійно врегулювали свої відносини при визначенні умов п. 2.2. договору поставки від 22.12.2015 №20/2015/971.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами не порушено загальних вимог, дотримання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що покупець має право в односторонньому порядку відмовитись від придбання усього або частини обладнання шляхом направлення постачальнику відповідного повідомлення з переліком обладнання, від поставки якого він відмовляється, не пізніше 10 календарних від дати поставки обладнання, зазначеного в повідомленні.

Відповідно до п. 3.5. договору постачальник зобовязаний повідомити покупця щодо орієнтовної дати поставки обладнання не пізніше 15 календарних днів до дати поставки.

Умовами Специфікації № 4 від 13.07.2015 до договору передбачено, що строк поставки товару - протягом 120 календарних днів з моменту направлення постачальнику письмової заяви.

Як стверджує представник позивача та підтверджується матеріалами справи, заявку на обладнання від відповідача було отримано позивачем 04.12.2015, тобто обладнання повинно було бути поставлено до 04.04.2016.

Умовами Специфікації № 4 від 13.07.2015 до договору, також передбачено, що обовязок оплати товару виникає у відповідача протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару.

Умовами п. 3.5. договору передбачено, що постачальник повинен був повідомити відповідача про дату поставки за 15 днів календарних днів до дати поставки. Доказів такого повідомлення позивачем суду не надано.

Доказів того, що на момент отримання листа від відповідача щодо відмови від поставки 5 штук обладнання у разі його не поставки до 28.12.2015, обумовленого у специфікації № 4, позивач поніс будь-які затрати на його виготовлення у звязку з чим зазнав збитків суду не надано.

Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Належних та допустимих доказів того, що позивач зазнав збитків у звязку з відмовою відповідача від отримання обладнання суду не надано.

Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» є єдиним споживачем обладнання, яке виготовляється Приватним акціонерним товариством «Полтавський вентиляторний завод».

До того ж, порядок відмови від договору регулюється загальними засадами цивільного права. Так, відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від договору, відповідно до змісту ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, безпосередньо тягне правові наслідки розірвання або зміни договору

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Також, суд зазначає, що на час звернення позивача з позовом до суду договір поставки № 20/2015/971 від 22.04.2015 діяв, на день прийняття рішення у справі договір припинив свою дію, оскільки відповідно до п. 10.5. договору цей договір діяв до 21.04.2016.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 23.06.2016.