РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016Справа №910/1867/16

За Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аско"

До Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний банк" Про визнання недійсними додаткових угод та визнання поруки припиненою

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

від позивача Кіт О.О. - представник

Капустянська Н.П. - представник

від відповідача Мельник Б.О. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аско" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний банк" про визнання недійсними додаткових угод та визнання поруки припиненою.

Ухвалою суду від 08.02.2016 за зазначеною вище позовною заявою порушено провадження у справі № 910/1867/16 та призначено розгляд справи на 09.03.2016.

04.03.2016 відділом діловодства суду від позивача отримано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 09.03.2016 представник позивача не з'явився.

В судове засідання 09.03.2016 представник відповідача з?явився, надав відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 09.03.2016 розгляд справи відкладено на 19.04.2016.

21.03.2016 відділом діловодства суду від представника позивача отримано додаткові пояснення по справі.

19.04.2016 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано заперечення на додаткові пояснення позивача та клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів.

В судовому засіданні 19.04.2016 оголошено перерву до 13.05.2016.

19.04.2016 відділом діловодства суду від представника відповідача отримані пояснення.

13.05.2016 розгляд справи не відбувся.

Ухвалою суду від 16.05.2016 відкладено розгляд справи на 01.07.2016.

В судовому засіданні 01.07.2016 оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту - ПАТ «ПУМБ», Кредитор, Відповідач) в особі керуючого Відділенням №1 Банку в м. Тернополі ОСОБА_4, який діяв на підставі Довіреності від 20.04.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №1137, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрхорс» (далі по тексту - ТОВ «Укрхорс», Позичальник), в особі ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності №1 від 23.05.2012 року та Рішення Зборів Учасників Товариства, укладено кредитний договір №1.12-45 (далі по тексту - Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором між ПАТ «ПУМБ», в особі керуючого Відділенням №1 Банку в м. Тернополі ОСОБА_4, який діяв на підставі Довіреності від 20.04.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №1137, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Аско, в особі ОСОБА_6, який діяв на підставі Статуту, наказу №23-к від 30.07.2010 року та Рішення Зборів Учасників Товариства (протокол №23/05-2012 від 23.05.2012 року), було укладено договір поруки №1.12-43/44/45/П-6 від 29.05.2012(далі по тексту - Договір поруки).

Згідно положень п.п.1.1., 1.2. Договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань, вказаних у ст.2 цього договору. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржника в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора тощо.

У разі порушення боржником зобов'язань, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов'язань в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо (п.1.3. Договору поруки).

Сторони погодили п.2.1.3. Договору поруки поручитель зобов'язався:

повернути кредит у розмірі, еквівалентному 10 000 000,00 дол. США, та здійснити оплату за кредит достроково;

здійснювати оплату за користування кредитом та інші платежі, передбачені кредитним договором;

відповідно до умов кредитного договору, сплачувати/компенсувати кредитору у повному обсязі всі та будь-які підтверджені витрати кредитора, які кредитор понесе підчас та/або у зв'язку з реалізацією своїх прав кредитора за кредитним договором, зокрема, але не виключно: права на захист, права на звернення стягнення на майно, заставлене/передане в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, права на задоволення вимог кредитора за рахунок будь-якого майна боржника за кредитним договором та/або його поручителів (у випадку їх наявності).

Додатковою угодою №12 (до кредитного договору) від 16.09.2014 року - було внесено зміни до розділу «Період користування кредитом) яким збільшено строк користування кредитом та збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом; проведено переведення (конвертацію) кредиту в грошову одиницю України, за результатами якого розмір кредиту становив - 543 487 232,34 грн. Додатковою угодою №13 від 24.09.2014 року - внесено зміни до розділу «Період користування кредитом», яким збільшено строк користування кредитом та збільшено суму кредитування до 585 473 557,03 грн., Додатковою угодою №14 від 26.09.2014 року - внесено зміни щодо черговості проведення платежів за Кредитним договором.

Позивач зазначив, що зміст вище зазначених Додаткових угод, зокрема №12 від 16.09.2014 року, №13 від 24.09.2014 року, №14 від 26.09.2014 року свідчить про те, що зміст останніх змінює умови Договору кредиту в частині збільшення розміру Кредиту, строків його повернення та відсоткової ставки за користування кредитом.

Додаткова угода №1 від 19.02.2013 року, якою внесено зміни до Договору поруки . частині зміни ліміту кредитування та строків повернення кредиту;

Додаткова угода №2 від 25.07.2013 року, якою збільшено розмір кредиту до 30 000 000 доларів США, збільшено розмір кредитної ставки та розмір комісійної винагороди за встановлення ліміту кредитування;

Додаткова угода №3 від 12.06.2014 року, якою змінено суму кредиту - зобов'язано Поручителя повернути суму кредиту еквівалентну 43 567 500,00 доларів США у строк не пізніше 13.06.2014 року, 30 067 500 доларів С1І|А - не пізніше 28.05.2015 року;

Додаткова угода №4 від 16.09.2014 року, якою внесено зміни до розділу «Період користування кредитом», яким збільшено строк користування кредитом та збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом; проведено переведення (конвертацію) кредиту в грошову одиницю України, за результатами якого розмір кредиту становив - 543 487 232,34 грн.

Додаткова угода №5 від 24.09.2014 р., якою внесе6но зміни до розділу "Період користування кредитом", яким збільшено строк користування кредитом та збільшено суму кредитування до 585 473 557,03 грн.

Позивач зазначив, що зміст Додаткових угод №4 від 16.09.2014 року та №5 від 24.09.2014 року до Договору поруки, фактично містять обтяжуючі для Поручителя умови, ніж ті, що визначені в Договорі поруки, спрямовані на збільшення обсягу відповідальності Поручителя.

Позивач зазначає що істотною обставиною є те, що зміст Додаткових угод №12 від 16.09.2014 року, №13 від 24.09.2014 року, №14 від 26.09.2014 року до Кредитного договору та Додаткових угод №4 від 16.09.2014 року, №5 від 24.09.2014 року до Договору поруки свідчить про те, що останні підписані уповноваженою особою ОСОБА_7 як в інтересах Позичальника - ТОВ «Укрхорс», так одночасно й Поручителя - ТОВ «Торговий дім «Аско», при цьому інтереси Позичальника в даному випадку ставились ключовими, адже для Позичальника виникла можливість збільшення розміру кредиту та відтермінування терміну його повернення, за рахунок збільшення обтяження та меж відповідальності Поручителя.

Відповідно до частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Позивач наголошує на тому, що припис наведеної норми матеріального права передбачає заборону (встановлює обмеження) на вчинення правочинів самим представником. В силу положень статті 92 ЦК України органи юридичних осіб також здійснюють представництво, а отже їх повноваження на здійснення правочинів можуть обмежуватись, у даному випадку, за умов, визначених частиною третьою статті 238 ЦК України, такі обмеження є чинними.

Крім того, позивач в додаткових поясненнях зазначив що, довіреність № 1 від 07.07.2014 р. на представлення інтересів ТОВ "Торговий дім "Аско" на ім'я ОСОБА_7, на яку міститься посилання а преамбулі додаткових угод № 4 від 16.09.2014 р., № 5 від 24.09.2014 р. до договору поруки, позивачем не видавались.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що твердження позивача про порушення приписів ч. 3 ст. 238 ЦКУ при укладанні оскаржуваних додаткових угод до договору поруки не відповідає дійсності та не доведено позивачем. Крім того відповідач зазначив, що твердження позивача про не видачу довіреності представнику ОСОБА_7 є не вірним, оскільки позивачем не надано ніяких доказів які бпідтверджували зазначене.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позовні вимоги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11, припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи що оспорюванні Додаткові угоди № 4 від 16.09.2014 та Додаткової угоди № 5 від 24.09.2014 до Договору поруки № 1.12-43/44/45/П-6 зі сторони позивача підписані ОСОБА_7, яка діяла на підставі Довіреності №1 від 07.07.2014 .

В матеріалах справи наявна копія Довіреності № 1 від 07.07.2014 якою було уповноважено ОСОБА_7 представляти інтереси позивача.

Відповідач з зазначив, що позивачем були подані документи, що підтверджують повноваження представника ОСОБА_7, а саме довіреність № 1 від 07 липня 2014 року, відповідно до якої представник уповноважений:

«... представляти інтереси Товариства при укладенні договору поруки з Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», яким забезпечується виконання зобов'язань наступних юридичних осіб: ТОВ «Укрселко» (ідентифікаційний код 34696482), ТОВ «АГРІ СІДС» (ідентифікаційний код 36543210), ТОВ «Торговий дім «АГРІ-ТРЕЙД» (ідентифікаційний код 36145734), ТОВ «Мрія-Лізинг» (ідентифікаційний код 35855812), ТОВ «Укрхорс» (ідентифікаційний код 34695976),

Для виконання вищевказаних функцій ОСОБА_7 надається право на укладення та підписання відповідних договорів поруки та усіх додатків, додаткових правочинів, специфікацій до них, на умовах узгоджених із ПАТ «ПУМБ»».

Зазначена довіреність видана 07.07.2014 р. та дійсна до 01.07.2016 року

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували надані ним пояснення стосовно того, що довіреність №1 від 07.07.2014 рокуна представлення інтересів ТОВ «Торговий дім «Аско» на ім'я ОСОБА_7, на яку міститься посилання в преамбулі додаткових угод №4 від 16.09.2014 року, №5 від 24.09.2014 року до Договору поруки, позивачем не видавалась.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку що п. Шевченко Ірина Василівна, відповідно до Доручення № 1 від 07.07.2014 мала повноваження на укладання та підписання відповідних договорів поруки.

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст, і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Як вбачається із матеріалів справи 16 та 24.09.2014 року були укладені додаткові угоди № 12 та 13 до Кредитного договору № 1.12-45 від 29.05.2012 р., сторонами якого є ТОВ «Укрхорс» та ПАТ «ПУМБ», та № 4 і № 5 до Договору поруки № 1.12-43/44/45/П-6 від 29.05.2012 р., сторонами за якими були ТОВ «ТД «АСКО» та ПАТ «ПУМБ» відповідно. Тобто були укладені різні, самостійні договори та, відповідно різні і самостійні додаткові угоди до них. При цьому, оскаржувані додаткові угоди були укладені одним і тим самим представником від позичальника та Позивача, проте сторонами у них є Банк та позичальник, Банк і позивач відповідно, тобто представниками сторін в усіх випадках виступали різні особи.

Згідно із ч. З ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно. Отже, вказана норма встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно (з обох сторін одного правочину) виступає від імені контрагентів.

Дані висновки кореспондуються із висновками Верховного Суду України викладеними в Постановах від 16.05.2011 року по справі № 3-31гс11 1 та 23.09.2014 року по справі № 3- 110гс14.

Таким чином, Господарський суд міста Києва приходить до висновку, що ОСОБА_7. не було порушено норми, передбачені ст. 238 ЦКУ.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Такі дані встановлюються, зокрема, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Л.В. Прокопенко