РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №910/1323/16
За позовом Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю

до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва

Головного управління Державної казначейської служби України

про стягнення 22 550,98 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

Від позивача - Полєжаєва К.О., представник за довіреністю;

Від відповідачів-1 - не з'явився;

Від відповідача-2 - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю (надалі - позивач або Фірма "Т.М.М.") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (надалі - відповідач-1 або ВДВС) 22 550,98 грн. майнової шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням відповідачем збитків позивачу у зв'язку з несвоєчасним перерахуванням кредитору коштів, стягнутих з позивача за наказом, виданим у справі №910/9552/13, оскільки відповідач-1 під час виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9552/13 несвоєчасно перерахував кошти, стягнуті з позивача (відповідача та боржника у справі № 910/9552/13) на користь ТОВ «Мега Торг ЛТД» (позивача та кредитора у справі № 910/9552/13), у зв'язку з чим у іншій справі №910/2680/16-г було донараховано та стягнуто з позивача 3% річних та втрати від інфляції. При цьому позивач вважає, що у зв'язку з прийнятим судом рішенням належним виконанням зобов'язань було перерахування коштів саме через органи державної виконавчої служби, тому свої зобов'язання вважає виконаними у день списання з позивача та перерахування кошів відповідачу, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 22 550,98 грн. майнової шкоди, завданої відповідачем-1, як державним органом.

Ухвалою суду від 10.03.2016 продовжено строк розгляду справи на підставі ст. 69 ГПК України за клопотанням позивача.

Представник позивача подав клопотання про залучення до участі у справі №910/1323/16 в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України, оскільки при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної виконавчої служби, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Ухвалою суду від 12.04.2016 залучено до участі у справі в якості іншого відповідача Головне управління Державної казначейської служби України.

Позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої просив викласти позовні вимоги в наступній редакції (з урахування поданої заяви про виправлення описки в заяві про уточнення позовних вимог):

- стягнути з Державного бюджету України, в особі відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби України солідарно, на користь фірми «Т.М.М.» - ТОВ 22 550,98 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України в особі відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби України солідарно на користь фірми «Т.М.М.» - ТОВ 1 378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Вказана заява розцінена судом як заява про зміну предмета позову та прийнята судом до розгляду, відповідно до ст. 22 ГПК України.

Таким чином, наразі заявлено позов про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 солідарно майнової шкоди в сумі 22 550,98 грн.

Відповідач-1 у судові засідання не з'являвся, відзиву не подав, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення відповідача-1 про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення, оскільки ухвали суду про порушення провадження у справі та призначення судового засідання, а також про відкладення розгляду справи були надіслані на адресою місцезнаходження відповідача-1, зазначена в позовній заяві та відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Про отримання відповідачем-1 поштової кореспонденції з ухвалами суду за вказаними адресами, зокрема, свідчать і наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти позову повністю з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М." Товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу №834/05/2007 (надалі - Договір), згідно з п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язується придбати в свою власність техніку у відповідності з встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця та передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти його на умовах даного договору.

На виконання умов Договору ТОВ «Ласка Лізинг» передало позивачу предмет лізингу, в той час як позивач свій обов'язок по своєчасні та у повному обсязі сплаті лізингових платежів не виконав.

Вказані обставини досліджувались та були встановлені під час розгляду господарськими судами справи №910/9552/13 за позовом ТОВ «Ласка Лізинг» до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 183 892,44 грн., рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2014, у якій до стягнення з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ТОВ «Ласка Лізинг» присуджено 172 568,28 грн., пеню у розмірі 9 002,63 грн., 3% річних у розмірі 2 132,78 грн., збитки від інфляції в розмірі 170,76 грн., судовий збір у розмірі 3 677,49 грн.

На виконання зазначеного рішення суду видано відповідний судовий наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2014 у справі № 910/9552/13, з огляду на укладення 05.12.2013 між ТОВ «Ласка Лізинг» як кредитором та ТОВ «Мега Торг ЛТД» як набувачем договору відступлення права вимоги (заміни сторони у зобов'язанні) №225/11-2013, на підставі статті 25 ГПК України замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД», тобто ТОВ «Мега Торг ЛТД» стало новим кредитором у зобов'язанні за Договором (у тому числі й щодо отримання стягнутої за рішенням суду у справі № 910/9552/13 заборгованості).

Враховуючи, що позивачем у цій справі рішення суду у справі № 910/9552/13 в добровільному порядку виконано не було, за заявою стягувача було відкрито відповідне виконавче провадження, в межах якого вказане рішення суду і було виконано шляхом зарахування 26.12.2014 на рахунок стягувача 187 551,94 грн.

З огляду на несвоєчасне виконання рішення суду у справі №910/9552/13, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» звернулось до суду з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення з нього за прострочення сплати лізингових платежів за Договором за період з 14.05.2013 по 25.12.2014 інфляційних втрат в сумі 43 770,27 грн. та 3% річні в сумі 8 382,56 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2015, у справі № 910/2680/15-г позов задоволено повністю, до стягнення з Фірми «Т.М.М.» - ТОВ на користь ТОВ «Мега Торг ЛТД» присуджено 3% річних у розмірі 8 382,56 грн. та інфляційні втрати у сумі 43 770,27 грн., а також судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Факт виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/2680/15-г підтверджується належним чином засвідченими копіями виписки по особовому рахунку позивача та розпорядженням №42968702/3, затвердженого 28.07.2015 начальником відповідача-1.

Всі факти, які встановлені судовими рішеннями у справах № 910/9552/13 та № 910/2680/15-г, що набрали законної сили, в силу приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, не потребуються доведення під час розгляду цієї справи по суті.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що з нього під час примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/9552/13 відповідачем-1 у порядку виконавчого провадження 18.08.2014 примусово списано грошові кошти в сумі 187 551,94 грн., проте на рахунок ТОВ «Мега Торг ЛТД» вказані кошти відповідачем-1 перераховані лише 26.12.2014, про що свідчить виписка по рахунку за 26.12.2014, відтак, позивач вказує, що несвоєчасне отримання ТОВ «Мега Торг ЛТД» грошових коштів в період з 14.05.2013 до 25.12.2014, фактично, відбулось внаслідок неправомірної бездіяльності відповідачів, з огляду на що відповідачі мають солідарно відшкодувати позивачеві суму майнової шкоди в розмірі 22 550,98 грн.

Однак, із зазначеними висновками позивача суд не може погодитись з наступних підстав.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження є правопорушення, що включає в як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Отже, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, настає незалежно від вини цих органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Вимогами ст. 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду.

У абзаці 2 п. 9 рекомендацій президії Вищого господарського суду України «Про внесення змін і доповнень до роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 № 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» № 04-5/239 від 29.12.2007 зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби встановлений ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», в ч. 1 якої встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Стаття 121-2 ГПК України встановлює порядок оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Таким чином, необхідною умовою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення збитків є встановлення факту неправомірності дій (бездіяльності) цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Факт неправомірності дій чи бездіяльності державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду від 01.03.2011 року у справі №13/68-10.

При цьому належним доказом неправомірності дій органу державної виконавчої служби має підтверджуватись у порядку, встановленому вищевказаними нормами, що буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Частина 1 ст. 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належними та допустимими доказами, якими в даному випадку є рішення відповідно органу державної виконавчої служби або відповідне судове рішення, не доведений факт неправомірності дії відповідача-1, а відтак, фактично, не доведено наявність всіх необхідних елементів для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно майнової шкоди в сумі 22 550,98 грн.

Крім того, усупереч твердження позивача, належним виконанням зобов'язання було б відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 та 599 ЦК України перерахування позивачем коштів своєму кредитору у зобов'язаннях за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007, неналежне виконання яких встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі №910/9552/13 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.3.2014).

За таких обставин, позивач в силу вищенаведених норм не був зобов'язаний очікувати на настання стадії примусового виконання рішення та прострочувати і надалі строк виконання зобов'язань за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 щодо сплати, зокрема, 172 568,28 заборгованості, та перерахувати їх кредитору за договором.

Посилання скаржника на норми Закону України "Про виконавче провадження" судом відхиляються, оскільки указаний закон не є забороною та перешкодою виконати позивачу зобов'язання за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 щодо сплати, зокрема, 172 568,28 грн. заборгованості належним чином кредитору за договором, та повідомити про це державного виконавця, як про добровільне часткове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, вказане встановлене судом свідчить, що саме бездіяльність позивача щодо невиконання договору лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 належним чином у вигляді сплати заборгованості кредитору за договором призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стало підставою для нарахування йому санкцій на підставі ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами протиправну поведінку державного виконавця при виконанні рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9552/13.

Посилання позивача на ст. 1191 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки стягнуті з позивача втрати від інфляції та 3% річних не є завданою ТОВ "Мега Торг ЛТД" шкодою, яку відшкодував позивач, а є у розумінні ст. 625 ЦК України компенсацією ТОВ "Мега Торг ЛТД" втрат від інфляції та відшкодування йому 3% річних за час, який ТОВ "Мега Торг ЛТД" не користувався належними йому грошовими коштами з вини позивача, який не виконував взяті за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 511, частиною 1 статті 527 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи, і повинно виконуватися належними сторонами, тобто боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Спірні інфляційні втрати та 3% річних (у т.ч. нараховані ТОВ "Мега Торг ЛТД" за період з 14.05.2013 до 25.12.2014) були нараховані позивачу не у зв'язку з несвоєчасним стягненням ВДВС суми заборгованості за Договором, а у зв'язку із простроченням виконанням позивачем своїх зобов'язань за Договором, що підтверджується, зокрема, і рішенням суду у справі №910/2680/15-г.

Отже, причиною нарахування спірної суми інфляційних втрат та 3% річних є несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором. Саме бездіяльність позивача (а не відповідачів) з приводу невиконання Договору призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стала підставою для нарахування йому інфляційних втрат та 3% річних.

Інші доводи позивача, наведені у наданих суду позові та поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними засобами доказування протиправну поведінку державного виконавця при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9552/13, не доведено що Позивачу було спричинено шкоду у вигляді сплати санкцій за ст. 625 ЦК України, та не доведено необхідного причинного зв'язку між протиправною поведінкою державного виконавця та збитками, завданням яких позивачем обґрунтовані позовні вимоги, тобто, що саме бездіяльність відповідача-1 стала єдиною, прямою та виключною підставою для стягнення з позивача 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобов'язання за договором лізингу.

При цьому, відповідно до п. 15 Положення про Головне управління Казначейства, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №104, Головне Управління Казначейства є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки рахунки в установах Державної казначейської служби України і яке реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, тому правові підстави для відповідальності у відповідача-2 на підставі статті 1173 ЦК України відсутні.

Оскільки не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, то у суду відсутні підстави для застосування до Відповідачів відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

При цьому, суду жодним чином не обґрунтовано наявність солідарної відповідальності у відповідачів.

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Позивачем, у супереч вимогам статей 33, 34 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду своїх позовних вимог, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Водночас суд зауважує позивачеві на тому, що відповідно до приписів п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а відтак, з огляду на сплату позивачем судового збору за розгляд справи, позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду з відповідною заявою щодо повернення зайво сплаченого судового збору.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 75, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.07.2016

Суддя І.І. Борисенко