РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016Справа №910/490/16

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент»
до Державної казначейської служби України Запорізької митниці Державної фіскальної служби України
простягнення 21311,07 грн.
Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача 1: не з'явився;

Від відповідача 2: Мартиневич А.Б. - представник за довіреністю від 14.01.2016р. №92/8/08-70;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про стягнення коштів у розмірі 21 311,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправних рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000558/2 та рішень про визначення коду товару №КТ-103-2013, №КТ-130-2013 відповідачем 2 було відмовлено в оформленні митної декларації № 11205000/2013/17373, за якою підлягало сплаті 32136,33 грн., та за оформленою МД №112050000/2013/0017476 позивачем сплачено 53447,40 грн., чим, на думку останнього, йому завдано матеріальної шкоди в сумі 21311,07 грн., яка становить різницю між сумами сплат за вказаними деклараціями.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/490/16 та призначено до розгляду на 02.02.2016.

Ухвалами суду від 02.02.16 р., 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. розгляд справи відкладався на 25.02.16 р., 31.03.16 р., 21.04.16 р. та 12.05.16 р. відповідно.

Ухвалою суду від 31.03.16 р. за власною ініціативою до участі у справі залучено іншого відповідача - Запорізьку митницю Державної фіскальної служби України, з огляду на те, що, за твердженнями позивача, саме неправомірними діями Запорізької митниці ДФС позивачу було завдано майнової шкоди у формі додаткових витрат на сплату митних платежів у надмірному розмірі.

У судові засідання 02.02.16, 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. уповноважені представники сторін не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач та відповідачі 1,2 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 957, № 973, №336, №344, №119, №127, №135, №690, №987, №979.

У судове засідання 12.05.2016 з'явився уповноважений представник відповідача 2.

Уповноважені представники позивача та відповідача 1 у судове засідання не з'явились. Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач та відповідач 1 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 401 та № 428.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 02.02.16 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 22.01.2016, серед яких наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача; копія листа Міністерства доходів і зборів України від 26.07.2013р. №7676/6/99-99-124-08-02-15; копія постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2013р. у справі № 808/8051/13-а; копія ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015р. у справі № 808/8051/13-а; копії банківських виписок; копія претензійного листа ТОВ «Технохімреагент» на адресу Запорізької митниці ДФС №1314/28-15 від 27.11.2015р.; копія листа Запорізької митниці ДФС від 22.12.2015р. №1507/11/08-70-25. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 22.03.2016 про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи..

Також до початку судового засідання 25.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву №759/92/08-70-10 від 21.04.2016р., в якому відповідач 2 не погоджується із пред`явленим позовом, просить суд у позові відмовити повністю, оскільки рішення про визначення коду товарів №КТ-130-2013 і митні декларації №112050000/2013/07476 та №112050000/2013/017373 жодним чином не пов`язані, про що свідчить відсутність зазначених рішень про визначення коду товарів у графі 44 митних декларацій. Про зазначений факт свідчить також те, що рішення про визначення коду товару №КТ-130-2013 було винесене 06.08.2013, а митна декларація №112050000/2013/01476 оформлена митницею 05.07.2013. Таким чином, рішенням про визначення коду товарів №КТ-130-2013 митниця не могла спричинити шкоду. Крім того, за переконанням відповідача 2 сума коштів, що є предметом спору, не вважається шкодою, а є переплатою у митному оформленні, повернення якої передбачено ст. 43 Податкового кодексу України, ст. 301 Митного кодексу України та Наказом Державної митної служби України від 20.07.2007р. №618 «Про затвердження Порядку повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як переплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25 вересня 2007 року №1097/14364. Окрім зазначеного з посиланням на ст. 12 ГПК України відповідач вважає, що даний спір не підвідомчий господарським судам, оскільки вказаний спір є публічно-правовим, відтак у відповідності до ч.2 ст. 4, ч.1 ст. 6, ст. 117 Кодексу про адміністративні правопорушення відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Крім того, до початку судового засідання 12.05.16 р. відповідачем 2 подане клопотання про припинення провадження у справі на підставі п.2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в обґрунтування якого відповідач посилається на факт перебування у провадженні Господарського суду міста Києва справи за №910/31590/15 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, що й у даній справі №910/490/16, у якій 04.04.2016 року прийнято рішення. Так, за твердженням відповідача 2, у справі №910/31590/15 предметом позову були митні декларації №112050000/2014/000629 та №11250000/2013/017373 разом з рішенням про коригування митної вартості товарів №112050000/2013/000558/2. По даних митних деклараціях позивач за протиправні дії митного органу вимагав стягнути шкоду у розмірі 5 272,93 грн.

Розглянувши вказане клопотання про припинення провадження у справі суд зазначає, що спір у справі №910/32721/15 виник у зв'язку із спричиненням позивачу шкоди у розмірі 5 272,93 грн., завданих протиправними діями митного органу в частині неправомірного коригування митної вартості товарів за ВМД №112050000/20113/1017476, що подана ТОВ «Технохімреагент» 05.07.2013. В той же час, як вбачається зі змісту даної позовної заяви, предметом спору у даній справі №910/490/16, незаконність дій митниці полягає у неправомірному визначенні коду товару за рішеннями №КТ-13-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 та неправомірному коригуванні митної вартості товару, що спричинило відмову у прийнятті МД №112050000/2013/017373. Таким чином, зважаючи на те, що сторони у справах № 910/490/16 та 910/31590/15 та предмет спору аналогічні, проте підстави позовних вимог, як зазначалось, є різними, в зв'язку з чим виходячи з наявного у справі предмету спору та предмету доказування, за висновками суду клопотання відповідача 2 задоволенню не підлягає.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача 1 на час проведення судового засідання 12.05.16 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.15 р., 02.02.16 р., 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р., відповідачем 1 суду не надано.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 12.05.16 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Пленуму № 18 пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників позивача та відповідача 1 в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем 1 не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, приймаючи до уваги наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача 1 на час розгляду справи та той факт, що представник відповідача 2 проти розгляду справи за відсутності представників позивача та відповідача 1 не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача 1, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

У зв'язку із неявкою представників сторін у судові засідання 02.02.16, 25.02.16 р., 31.03.16 р. та 21.04.16 р. розгляд даної справи проведено без допомоги звукозаписувального засобу в порядку ст. 81-1 ГПК України. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 12.05.16 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника відповідача 2 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача 2 не заявлено.

Уповноважений представник відповідача 2 у судовому засіданні 12.05.16 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяві, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача 2, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом, 08.06.2011 між фірмою-продавцем RUGAO WANLI CHEMICAL INDUSTRY CO., LTD (Китай) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (покупець за контрактом, позивач у справі) був укладений зовнішньоекономічний контракт №11056/ІМ (далі - Контракт), відповідно до якого Продавець зобов'язувався продати, а Покупець у свою чергу придбати товари (продукцію) згідно специфікацій і умов, зазначених у відповідних Додатках до Контракту. Кількість та вартість товарів регулюються у відповідних Додатках.

Згідно Додатку № 5 від 08.05.2013 до цього Контракту, продавець взяв на себе зобов'язання щодо поставки ТОВ «Технохімреагент» продукту - BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг (товар №1) та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг (товар №2). Загальна вартість партії товару - 27660 USD.

З метою митного оформлення товару, отриманого згідно Контракту, позивач 05.07.2013 подав до митного органу для оформлення вантажну митну декларацію МД-2 №112050000/2013/017373. Митна вартість товару - BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50% партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50% партія № була визначена декларантом відповідно до ціни угоди. На підтвердження зазначеної у декларації митної вартості товару позивачем митному органу були надані документи, перелік яких наведений у п.44 митної декларації, серед яких, зокрема, інвойс CW20130528.

Того ж дня Запорізькою митницею ДФС декларанту було надано повідомлення про те, що згідно вимог ст. 53 Митного кодексу України митний орган дійшов висновку, що документи, які надані до митного оформлення товару не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості. В зв'язку з цим необхідно надати (за наявності) додаткові документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару і обраний метод її визначення, а саме: 1) каталоги, специфікації виробника товару; 2) копію митної декларації країни відправлення; 3) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару».

Із вказаним повідомленням митного органу уповноважена особа позивача була ознайомлена під розпис 05.07.2013. Разом з цим, уповноважена особа позивача на повідомленні зробила запис про надання митної декларації країни відправлення №11065105 від 25.05.2013 та неможливість подання інших документів, зазначених митницею у повідомленні.

05 липня 2013 року Запорізькою митницею було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2013/000558/2 за МД № 12050000/2013/017373, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України.

В подальшому, в зв'язку з винесенням вказаного рішення відповідачем 2 було відмовлено позивачу в митному оформленні товарів за МД № 12050000/2013/017373, про що було видано картку відмови в митному оформленні № 112050000/2013/00695, копія якої міститься в матеріалах справи.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням про коригування митної вартості товарів, звернувся з позовом до адміністративного суду, за результатами розгляду якого Запорізьким окружним адміністративним судом постановою від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2, яка набрала законної сили та ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року залишено без змін, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2.

Зокрема, зазначеною постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а встановлена протиправність та необґрунтованість рішення від 05.07.13 р. 1120000/2013/000558/2, оскільки ТОВ «Технохімреагент» виконані умови, передбачені ст. 58 Митного кодексу України для митного оформлення товару за ВМД МД-2 №112050000/2013/017373 від 05.07.2013 року, зокрема, при декларуванні митної вартості товару за ціною договору, Запорізькою митницею здійснено самостійну митну оцінку вартості товару із застосуванням резервного 2г методу без достатніх для того підстав, базуючись на припущеннях та довільно обраній вартості товару, що призвело до безпідставного прийняття митним органом рішення про визначення митної вартості товару за резервним 2г методом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленими постановою Запорізького окружного адміністративного суду обставини необґрунтованості та протиправності рішення відповідача 2 про визначення коду товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2. При цьому вказаний факт відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Окрім того, як встановлено судом за матеріалами справи, з метою митного оформлення імпортованого товару позивачем за рішенням про визначення коду товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 було оформлено митну декларацію №112050000/2013/017476, за якою позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, мито та податок на додану вартість.

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 про коригування митної вартості товарів, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а, прийняття якого зумовило оформлення митної декларації №112050000/2013/017476, внаслідок чого, з метою випуску імпортованого товару в обіг, позивачем було сплачено митні платежі та податок на додану вартість загалом у надмірному розмірі.

Факт визнання незаконним та неправомірним рішення відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 сторонами не заперечувався.

Водночас, 15 квітня 2016 року позивач звернувся до начальника Запорізької митниці ДФС із заявою №333/011-16 про повернення надмірно сплачених коштів у розмірі 5676,55 грн., сплачених під час розмитнення товару за ВМД №112050000/2013/017476 від 05.07.2013р. Вказана заява отримана відповідачем-2 15.04.2016р. за вх. номером 807/1/24, про що свідчить штамп Запорізької митниці ДФС на примірнику вказаної заяви.

Вказана заява, із її змісту, подана у відповідності до наказу Державної митної служби України №618 від 20.07.2007р., ч.6 ст. 301 Митного кодексу України, ч.2 ст. 45 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 43, 102 Податкового кодексу України.

Наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 № 618, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 р. за № 1097/14364, затверджено Порядок повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами (далі - Порядок), що визначає процедуру повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, у тому числі у випадках, зазначених у статті 264, частині четвертій статті 284 Митного кодексу України та в міжнародних договорах України.

Вказаним Порядком передбачене право платника податків на повернення надмірно сплачених податкових платежів, реалізація якого здійснюється за умови звернення платника податків до митного органу із заявою довільної форми, підписана керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності (п.2 Порядку).

За результатами розгляду такої заяви складається висновок про повернення платникам податків помилково та/або надмірно сплачених митних та інших платежів, який разом із Реєстром висновків про повернення та супровідним листом, адресується органу Державного казначейства України. В той же час, за відсутності підстав для повернення коштів у встановленому порядку готується та надсилається заявнику письмова обґрунтована відповідь (п. 11 Порядку).

За твердженням відповідача 2, що позивачем не спростоване, заява №333/011-16 від 15.04.2016р. розглядається митним органом. Станом на момент проведення судового засідання 12.05.16 р. доказів винесення відповідачем 2 рішення за результатом розгляду заяви суду не надано.

Окрім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач одночасно із рішенням Запорізької митниці ДФС про коригування митної вартості від 05.07.2013р. № 120000/2013/000558/2, посилається на рішення №КТ-103-2013 від 23.01.2013р. та №КТ-130-2013 від 06.08.2013р. про визначення коду товару, якими збільшено ставку мита до 2% та 6,5% відповідно, якими позивач керувався при визначенні коду товару, і що, на думку останнього, спричинило надмірну сплату ним митних та податкових платежів.

Як встановлено судом за матеріалами справи, Запорізькою митницею ДФС було винесено Рішення про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., яким товар класифікований наступним чином:

- товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № за кодом ставка мита 0%;

- товар DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом ставка мита 2%.

02.07.2013 позивач звернувся до Міністерства доходів і зборів України зі скаргою на рішення про визначення коду товару № КТ-103-2013 від 23.01.2013 за результатами розгляду якої Департаментом митної справи Міндоходів України рішенням №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 встановлено, що оскаржуване рішення № КТ-103-2013 від 23.01.2013 р. підлягає відкликанню та перегляду.

Так, в подальшому 06 серпня 2013 року Запорізькою митницею ДФС (відповідачем 2 у справі) на виконання рішення Департаменту митної справи Міндоходів України №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-130-2013, копія якого міститься в матеріалах справи, яким імпортований позивачем товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 віднесено до коду УКТЗЕД .

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач, не погодившись із прийнятим рішенням від 06.08.13 р., звернувся до адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, за результатами розгляду якого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, яка набрала законної сили, скасовано постанову суду першої інстанції від 14.04.14 р. про відмову в задоволенні позову та позов ТОВ «Технохімреагент» задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Зокрема, зазначеною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14 встановлена необґрунтованість та протиправність рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, яке вказаною постановою скасоване. Зокрема, встановлено, що визначаючи правильність класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД, Митниця повинна була дотримуватися Основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп, при цьому суб'єктом владних повноважень не доведено ту обставину, що товари, заявлені декларантом до митного контролю, слід відносити саме до товарної позиції 34029010.

При цьому вказаний факт відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

За твердженням позивача, внаслідок прийняття Запорізькою митницею зазначених рішень, які в подальшому були скасовані, йому було відмовлено в оформленні МД№/2013/017373, за якою підлягало сплаті 32136,33 грн. митних платежів. Проте, як зазначає позивач в поданій позовній заяві, ТОВ «Технохімреагент» було оформлено МД №112050000/2013/2013/0017476, за якою останнім сплачено 53447,40 грн.

Відтак, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірними рішеннями відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а, рішенням про визначення коду товару від №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., відкликаним відповідачем 2, та рішенням про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, скасованим постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, внаслідок чого, позивачем з урахуванням вказаних рішень було сплачено суму митних платежів у надмірному розмірі 21311,07 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 21311,07 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправними рішеннями та діями відповідача 2.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, зокрема, про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 шляхом прийняття рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, скасованого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, а також рішення №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., що відкликане податковим органом, прийняття яких зумовило сплату позивачем надмірно митних платежів та податку на додану вартість.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч.1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Частиною 2 ст. 318 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках. Митна декларація та інші документи, подання яких органам доходів і зборів передбачено цим Кодексом, оформлені на паперовому носії та у вигляді електронних документів, мають однакову юридичну силу.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТЗЕД.

Для цілей класифікації товарів митні органи використовують Українську класифікацію товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), що є товарною номенклатурою Митного тарифу України, затвердженого Законом України «Про митний тариф України» та складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів.

В УКТЗЕД товари систематизовано за розділами, групами, товарними позиціями, товарними підпозиціями, найменування і цифрові коди яких уніфіковано з Гармонізованою системою опису та кодування товарів.

Відповідно до п.14 Порядку щодо роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012р. № 650, при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, класифікація товарів за запитами ПМО або митного поста здійснюється посадовими особами ВМП на основі документів та відомостей, які передаються до ВМП разом із запитом.

При цьому при визначенні правильності класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД митниця повинна дотримуватись основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назви товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп.

Згідно розділу ІІІ вказаного наказу декларант або уповноважена ним особа класифікує товари згідно з УКТЗЕД при їх декларуванні відповідно до статті 69 Кодексу.

Відтак, рішення Запорізької митниці Міндоходів №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. приймалося на підставі поданих для розгляду документів, у переліку яких значилася митна декларація №112050000/2013/000174 від 08.01.2013р., інвойс CW20121109 і ін., що ідентифікують певну поставку товару, а саме BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія №.

Таким чином, відповідач 2 при прийнятті рішення №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. керувався відомостями, заявленими у запиті щодо поставки товару за митною декларацією №112050000/2013/000174 від 08.01.2013 р. та інвойсом CW201211109, партія товару .

На вимогу посадової особи органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов'язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них. (ч.3 ст. 69 Митного кодексу України).

При цьому за приписами ч.4 ст. 69 Митного кодексу України у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів орган доходів і зборів має право самостійно класифікувати такі товари.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.07.2013 р. позивач звернувся до Запорізької митниці Державної фіскальної служби України за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг та подав вантажну митну декларацію №112050000/2013/017373 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт, в якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - (п.33 декларації), без посилання на рішення про зміну коду товару у п. 44 декларації.

В подальшому, з метою митного оформлення імпортованого товару цього ж дня було оформлено митну декларацію №112050000/2013/017476, за якою позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, а позивачем сплачено мито та податок на додану вартість у розмірі, що вказаний у графі 47 декларації, і в якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - (п.33 декларації), без посилання на рішення про зміну коду товару у п.44 декларації.

Судом не приймаються до уваги як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи твердження позивача в обґрунтування позовних вимог, що за умови неприйняття відповідачем 2 неправомірних рішень № КТ-103-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013, ТОВ «Технохімреагент» імпортований товар було б віднесено до іншого коду УКТЗЕД, ставка податку склала б нуль відсотків. Натомість, прийняття неправомірних рішень №КТ-103-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013 про визначення коду товару мало, на думку позивача, наслідком застосування його для митного оформлення товару за митною декларацією №112050000/2013/0017476, що зумовило сплату мита 1415,03 грн. та податку на додану вартість у розмірі 52032,37 грн.

При цьому суд за результатами дослідження матеріалів справи зазначає, що за митною декларацією №112050000/2013/017476 рішення про визначення коду товару відповідачем 2 взагалі не приймалося, а отже відсутній акт, яким позивачу завдано шкоди. У свою чергу, рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, яке скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 р. у справі №П/808/276/14, не може бути прийнято судом в якості доказів порушення прав позивача у зв`язку з оформленням митної декларації №112050000/2013/017476 від 05.07.2013, оскільки стосувалося іншої поставки товару: за іншими інвойсами, партіями товару та митними деклараціями, що підтверджується графою 44 декларацій, а також в часі приймалося пізніше, ніж дата оформлення спірної митної декларації, а саме 06.08.2013 р.

Водночас, позивачем не зазначено, за якою ВМД зазначені рішення виносились, що у поєднанні із запереченнями відповідача-2 та наданими доказами не стосується митної декларації №112050000/2013/017476, яку заявлено позивачем при визначенні розміру збитків.

За таких обставин, зважаючи на самостійне визначення позивачем коду товару в графі 33 як в ВМД № 112050000/2013/017476, яку також було заповнено та подано митному органу самостійно, суд приходить до висновку про те, що встановлена в судовому порядку неправомірність рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару у справі №П/808/276/14а, не стосувалася випадку подання позивачем митної декларації №112050000/2013/017476.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Окрім того, суд зазначає, що позивач в обґрунтування позовних вимог пов`язує надмірну сплату митних та податкових платежів при оформленні МД№112050000/2013/2013/0017476 із прийняттям рішень митного органу про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.011.2013р. та №КТ-130-2013 від 06.08.2013р., а також одночасно із прийняттям рішення про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2. Наразі, вказані рішення митного органу є підставами поданого позивачем позову, що за умови відсутності розмежування шкоди, завданої кожним з вказаних рішень та відповідно, визначення конкретної суми останньої, в свою чергу свідчить про відсутність достатніх обґрунтованих правових підстав для висновку суду про наявність завданої шкоди.

В свою чергу суд зауважує, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При цьому, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України, яка визначена позивачем відповідачем у даному спорі, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, до складу яких входить Запорізька митниця ДФС, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Вказана правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справі № 18/177 від 22.02.2012, у справі № 5011-61/2508-2012 від 11.02.2013.

За таких обставин суд зазначає про правомірність визначення позивачем відповідачем у даному спорі Державної казначейської служби України, через яку в разі наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Відтак, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення неправомірних дій відповідачем 2 під час оформлення митної декларації №112050000/2013/017476 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою держави (митного органу) та наявністю шкоди позивача, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" має бути відмовлено.

Щодо заперечень відповідача 2 проти позовних вимог з підстав неможливості розгляду даного спору господарським судом суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року № 10 (далі - Постанова № 10) з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови № 10 у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. постанови № 10).

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З цього приводу суд зазначає, що позивачем, з огляду на предмет і підстави позову, заявлено до стягнення відшкодування шкоди, завданої, за його твердженням, неправомірними діями відповідача 2 як державного органу, що зумовили сплату позивачем додаткових коштів - надмірно сплачених митних платежів та податку на додану вартість. Відтак, предметом позову є стягнення шкоди, в той час як самі №КТ-103-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013 про визначення коду товару та рішення про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 в даному судовому процесі не оскаржуються.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень, і такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір та за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснив розгляд даного спору у порядку господарсько-процесуального законодавства.

Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями відповідача 2, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється; а отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 04 липня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон