ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"24" червня 2016 р. Справа № 911/1589/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Валакас, м. Бориспіль

до Товариства з обмеженою відповідальністю Антос, м. Бориспіль

про стягнення 442 800,00 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників:

позивач ОСОБА_1 предст. за дов. № 34/16 від 16.06.2016;

відповідач ОСОБА_2 предст. за дов. № 78/2016 від 22.06.2016.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Валакас (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Антос (відповідач) про стягнення 442 800,00 грн. боргу за Договором на виготовлення науково-технічної продукції №ДГ-0000011.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.05.2016 було порушено провадження у справі № 911/1589/16 та призначено до розгляду на 20.06.2016 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.05.2016 було виправлено описку, допущену в ухвалі про порушення провадження та зазначено вірну дату судового засідання 24.06.2016 року.

У судовому засіданні 24.06.2016 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача озвучив поданий через канцелярію суду відзив, у якому позов визнав у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Частиною 1 статті 85 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та обєктивного розгляду спору по суті, у судовому засіданні 24.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

14.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Валакас (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Антос (Замовник) було укладено Договір на виготовлення науково-технічної продукції №ДГ-0000011, відповідно до умов якого, Виконавець зобов'язався виготовити і поставити Замовнику продукцію виробничо-технічного призначення, кількість і вартість якої вказані в Специфікаціях, які є невід'ємними частинами до цього договору. Замовник зобов'язався на умовах цього Договору прийняти та своєчасно оплатити Продукцію (пункти 1.1., 1.2. Договору).

Згідно п. 2.1. Договору, ціни на продукцію, що поставляється встановлюються Сторонами у відповідних Специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору.

На підставі пункту 2.3. Замовник проводить оплату в розмірі 100% вартості продукції згідно Специфікації до цього договору, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий банківський рахунок Виконавця протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що термін виготовлення кожної партії продукції обумовлюється Сторонами в специфікаціях. Виконавець зобов'язується поставити Продукцію Замовнику на умовах СІР (в редакції Інкотермс-2010) (п. 3.2. Договору).

Відповідно до специфікації №1 до Договору підписаної сторонами, позивач зобовязався розробити алгоритм та виготовити систему автоматичного керування фільтром у кількості 2 шт. та виготовити деталировку фільтрів згідно технічної документації у кількості 2 шт. Загальна вартість робіт без ПДВ складає 442 800,00 грн. Термін виготовлення продукції: з 20.10.2015 року по 06.11.2015 року.

Судом було встановлено, на виконання умов Договору позивач належним чином виконав взяті на себе зобовязання, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 0000001 та № 0000002.

Втім, як стверджує позивач, відповідач не виконав свої зобовязання в частині оплати вартості продукції, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 442 800,00 грн., що також підтверджується наявним у матеріалах справи актом звірки взаєморозрахунків з 20.10.2015 по 20.04.2016.

09.11.2015 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію №19, в якій просив сплатити наявну заборгованість.

Листом від 13.11.2015 відповідач повідомив, що у повному обсязі визнає суму боргу у розмірі 442 800,00 грн., однак через відсутність коштів не має змоги сплатити заборгованість.

З огляду на вказані обставини, позивач був змушений звернутися з позовом до суду про примусове стягнення з відповідача 442 800,00 грн. заборгованості.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Із правового аналізу укладеного між сторонами договору, суд встановив, що за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором, тобто містить у своєму складі елементи договору підряду та договору поставки, а тому до правовідносин, що виникли між сторонами за цим договором слід застосовувати відповідні статті ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно господарського законодавства України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязаний прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.265 ГК України). До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст. 265 ГК України).

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Законодавством України визначено, що субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Положеннями ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашена, доказів оплати відповідач до суду не надав та не заперечував факт наявності заборгованості у розмірі 442 800,00 грн., вимога про стягнення з відповідача 442 800,00 грн. боргу підлягає задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Антос (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, буд. 86, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Валакас (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Січнева, буд. 1, ) 442 800 (чотириста сорок дві тисячі вісімсот) грн. 00 коп. основного боргу та 6 642 (шість тисяч шістсот сорок дві) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 01.07.2016р.

Суддя О.В. Щоткін