ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 917/2636/15

Колегія суддів у складі:головуючий суддя Потапенко В.І.,суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю № 9 від 01.04.16 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №1168 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2016 р. у справі № 917/2636/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", м. Заводське Лохвицького району Полтавської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", м. Гадяч Полтавської області

про стягнення 2105118,99 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 2105118,99 грн., в тому числі: 1 759 379,84 грн. основного боргу за укладеним між сторонами договором поставки № 196-Ч від 30.01.2015 р., 201977,30 грн. пені, 3% річних в сумі 24117,59 грн. та 119644,26 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09 березня 2016 року у справі № 917/2636/15 (суддя Гетя Н.Г.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач - Приватне акціонерне товариство"Райз-Максимко" подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на помилковість та суперечність законодавству і матеріалам справи покладених в основу оскаржуваного рішення висновків господарського суду першої інстанції, щодо: ненадання позивачем належних та допустимих доказів поставки товару за договором поставки № 196-Ч від 30.01.2015 р., якими на думку суду можуть бути лише видаткові накладні за формою № 1-ТН (МС); ненадання позивачем відповідачу передбаченого п. 2.4. Договору повного пакету супровідних документів на товар та здійснення відповідачем у звязку з цим передбаченого пунктом 2.5. Договору права на зупинення оплати товару до надання таких документів із направленням про це позивачу відповідного повідомлення листом від 05.07.2015 р. № 346.

При цьому позивач зазначає, що господарський суд першої інстанції безпідставно не прийняв в якості належних та допустимих доказів поставки товару за Договором наданих позивачем до матеріалів справи належним чином оформлених на кожну помісячну партію поставки приймальні квитанції, які складені на підставі даних видаткових накладних за формою № 1-ТН (МС), як це передбачено умовами Договору та Інструкцією про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики України від 01.07.2002 N 176.

Окрім цього вказує на те, що господарський суд першої інстанції на підтвердження факту надсилання відповідачем позивачу повідомлення про зупинення оплати товару на підставі п. 2.5. Договору прийняв неналежний та недопустимий доказ - надану відповідачем копію листа від 05.07.2015 р. № 346, який датовано після спірного періоду заборгованості (лютий 2015 року жовтень 2015 року) та за відсутності у матеріалах справи доказів його надсилання позивачу.При цьому позивач в апеляційній скарзі зазначає, що він не отримував від відповідача будь-яких повідомлень про зупинення оплати спірного товару чи звернень в порядку ст. 666 ЦК України про невиконання передбаченого п. 2.4. Договору обовязку з надання супровідних документів на товар або про повернення отриманого товару.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 6358 від 21.06.2016 р.) та в судовому засіданні проти її задоволення заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю його представника ОСОБА_1 в іншому судовому процесі.

Колегія суддів відхиляє зазначене клопотання, оскільки представник відповідача ОСОБА_1 з'явився в судове засідання, а обставина, у зв'язку з якою заявлено клопотання відпала.

Позивач представника в судове засідання не направив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. 6361 від 21.06.2016 р. у зв'язку із неможливістю прибуття його представника .

Колегія суддів відхиляє зазначене клопотання, оскільки строк розгляду апеляційної скарги, в межах якого можливе його відкладення спливає через 3 дні та ухвалою суду від 13.06.2016 р. розгляд справи вже відкладався за клопотанням позивача у зв'язку із неявкою сторін, що свідчить про те, що судом у відповідності до вимог статті 4-3 ГПК України сторонам створено належні умови для реалізації своїх процесуальних прав.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2015 року між Приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №196-Ч з додатками (арк. с. 22-28), відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався передавати у власність покупця молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97, далі за текстом - молоко, а покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктом 2.1 Договору кількість молока зазначається у Спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), затвердженою Наказом Міністерства аграрної політики України №176 від 01.07.2002 року (далі за текстом - товарна накладна), ціна - у Протоколах погодження цін (Додаток №1), які після погодження (в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання, є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору, документи, що складаються при здійсненні поставки молока згідно з цим Договору, повинні відповідати вимогам Наказу/Інструкції Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002р. №176.

Постачальник зобов'язаний надавати покупцю наступні супровідні документи:

- товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну формою №1-ТН (МС), із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока;

- видаткову накладну;

- податкову накладну. Ветеринарне свідоцтво (Ф-2) надається Постачальником Покупцю, на заплановану кількість молока, що передаватиметься у власність Покупцю, на кожний місяць, не пізніше 3 числа поточного місяця (п. 2.4 Договору).

Згідно з п. 2.5 Договору, у випадку, якщо постачальник своєчасно не надасть покупцю документи (всі разом або будь-які з них окремо, що зазначені у п. 2.4. цього Договору, або надасть зазначені документи (всі разом або будь-які з них окремо) неналежно оформленими, то в цьому випадку Покупець має право призупинити оплату молока, згідно п. 5.4. цього Договору, до моменту надання Постачальником належним чином оформлених документів, зазначених у п. 2.4. цього Договору.

Абзацом 3 пункту 4.2. вказаного Договору визначено, що покупець зобов'язаний проводити оплату за молоко, за ціною визначеною сторонами у додатку № 1.

Додатком № 1 в протоколі погодження ціни від 30.01.2015 року сторони визначили, що починаючи з 30 січня 2014 року встановити наступну планову закупівельну ціну за 1 тонну молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 1 ґатунок 5200,00 грн., 2 ґатунок 5100,00 грн., негатункове - грн. (арк. с .26).

Пунктом 5.1. Договору визначено, що ціна молока встановлюється в національній валюті України - гривні, та погоджується сторонами шляхом підписання протоколу погодження цін (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 5.4. Договору, покупець здійснює оплату за об'єм молока поставленого постачальником протягом 10 (десяти) календарних днів у найближчий банківський день, наступним за останнім днем поставки, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов Договору відповідачем за період з 01.02.2015 року по 08.10.2015 року прийнято від Позивача товару на загальну суму 10 599 379,84, в тому числі ПДВ в сумі 1 711 538,64 гри., підтвердженням чого є наступні документи:

- приймальна квитанція № 2 за період з 01.02.2015 року по 28.02.2015 року;

- видаткова накладна № 53 від 10.02.2015 року;

- видаткова накладна № 52 від 10.02.2015 року;

- видаткова накладна № 66 від 20.02.2015 року;

- видаткова накладна № 62 від 20.02.2015 року;

- видаткова накладна № 85 від 28.02.2015 року;

- видаткова накладна № 90 від 28.02.2015 року;

- приймальна квитанція № 150 за період з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року;

- видаткова накладна № 104 від 10.03.2015 року;

- видаткова накладна № 105 від 10.03.2015 року;

- видаткова накладна № 116 від 20.03.2015 року;

- видаткова накладна № 117 від 20.03.2015 року;

- видаткова накладна № 126 від 31.03.2015 року;

- видаткова накладна № 132 від 31.03.2015 року;

- довіреність на отримання товару № 328 від 01.03.2015 року;

- приймальна квитанція № 149 за період з 01.04.2015 року по 30.04.2015 року;

- видаткова накладна № 159 від 10.04.2015 року;

- видаткова накладна № 158 від 10.04.2015 року;

- видаткова накладна № 169 від 20.04.2015 року;

- видаткова накладна № 168 від 20.04.2015 року;

- видаткова накладна № 184 від 30.04.2015 року;

- видаткова накладна № 173 від 30.04.2015 року;

- довіреність на отримання товару № 498 від 01.04.2015 року;

- приймальна квитанція № 149 за період з 01.05.2015 року по 31.05.2015 року;

- видаткова накладна № 194 від 10.05.2015 року;

- видаткова накладна № 193 від 10.05.2015 року;

- видаткова накладна № 205 від 20.05.2015 року;

- видаткова накладна № 208 від 20.05.2015 року;

- видаткова накладна № 219 від 31.05.2015 року;

- видаткова накладна № 224 від 31.05.2015 року;

- довіреність на отримання товару № 673 від 01.05.2015 року;

- приймальна квитанція № 141 за період з 01.06.2015 року по 30.06.2015 року;

- видаткова накладна № 231 від 10.06.2015 року (неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 232 від 10.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 241 від 20.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 242 від 20.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 248 від 30.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 249 від 30.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 266 від 30.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 267 від 30.06.2015 року(неповернута відповідачем);

- довіреність на отримання товару № 829 від 01.06.2015 року;

- приймальна квитанція № 13 5 за період з 01.07.2015 року по 31.07.2015 року;

- видаткова накладна № 276 від 10.07.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 283 від 10.07.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 284 від 20.07.2015 року (неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 285 від 20.07.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 291 від 31.07.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 302 від 31.07.2015 року(неповернута відповідачем);

- довіреність на отримання товару № 969 від 01.07.2015 року;

- приймальна квитанція № 1 за період з 01.08.2015 року по 31.08.2015 року;

- видаткова накладна № 313 від 10.08.2015 року;

- видаткова накладна № 314 від 10.08.2015 року;

- видаткова накладна № 321 від 20.08.2015 року;

- видаткова накладна № 320 від 20.08.2015 року;

- видаткова накладна № 341 від 31.08.2015

- видаткова накладна № 328 від 31.08.2015

- довіреність на отримання товару № 1115 від 01.08.2015 року;

- приймальна квитанція № 111 за період з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року;

- видаткова накладна № 350 від 10.09.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 354 від 20.09.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 351 від 20.09.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 373 від 30.09.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 371 від 30.09.2015 року(неповернута відповідачем);

- видаткова накладна № 385 від 08.10.2015 року(неповернута відповідачем);

Відповідач визнає отримання зазначеної продукції, але заперечує свій обовязок з її оплати неналежним оформленням такої поставки та ненаданням товаросупровідних документів, передбачених пунктом 2.4. Договору.

Так у відзив на позов ( а.с. 141-144) відповідач прямо зазначає, що, незважаючи на надсилання ним позивачу попередження про зупинення оплати товару у звязку із ненаданням товаросупровідних документів, останній на свій ризик здійснював поставки товару без надання зазначених документів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач лише частково розрахувався за вищенаведений отриманий товар, а неоплаченим залишився товар вартістю 1759379,84 грн., яку і просить стягнути позивач в якості основного боргу разом із нарахованими на цей борг на підставі п. 6.3. Договору та ст. 625 ЦК України 201977,30 грн. пені, 24117,59 грн 3% річних та 119644,26 грн. інфляційних втрат.

Господарський суд першої інстанції в обґрунтування відмови в задоволенні позову послався на наступні підстави.

Позивачем на підтвердження факту поставки продукції не надано товарних накладних за формою N 1-ТН (МС) , які відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок заповнення, застосування спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, затвердженої Наказом Мінагрополітики від 01.07.2002 р. № 176, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2002 р. за №9722/7010 та яка діяла на момент спірних правововідносин передбачено, є єдиним первинним документ, який є підставою для списання молочної сировини господарством або молокоприймальним пунктом, що здійснили відпуск цієї сировини, а також оприходування її молокоприймальним пунктом або молокопереробним підприємством-одержувачем, для оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України і яка оформляється на кожну відвантажену партію сировини і для кожного вантажоодержувача окремо.

У зв'язку із систематичним невиконанням умов п . 2.4. Договору з надання повного пакету товаросупровідних документів, а саме: товарно-транспортні накладні Ф1-ТН надав частково; спеціалізовані товарні накладні за формою № 1-ТН (МС) та ветеринарні свідоцтва (Ф-2) - не надав взагалі, постачальником -відповідачем 03.07.2015 року було направлено на адресу ПрАТ Райз-Максимко повідомлення № 346, яким було останнього було попереджено про те, що у разі ухилення від виконання умов п.2.4. Договору, ТОВ Гадячсир, в подальшому, без додаткових попереджень чи повідомлень, буде проводитись призупинення оплати товару, поставленого без повного пакету супровідних документів. Незважаючи на це, позивач, не дотримуючись умов Договору, добровільно, на свій страх та ризик здійснював поставки товару відповідачу без надання зазначених вище документів.

Враховуючи, що Постачальником не надано Покупцеві повного пакету документів, зазначених у п. 2.4. Договору, зокрема спеціалізованих товарних накладних за формою № 1 - ТН (МС), ТОВ Гадячсир, скориставшись своїм правом, передбаченим п. 2.5. Договору, на законних підставах було призупинено оплату товару за Договором, що виключає порушення законних прав позивача та тягне за собою відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов Договору Постачальником.

Згідно приписів пунктів 2.4, 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року №168/704: первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції..

Водночас, відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 зазначеного Положення: документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Про це ж свідчить і ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, переважна більшість видаткових накладних, що надані позивачем до матеріалів справи не містять у собі таких обов'язкових реквізитів - особистого підпису, печатки або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції як зі сторони Покупця - ТОВ Гадячсир, так і частково зі сторони Постачальника - ПрАТ Райз-Максимко. Крім того, надані позивачем товарні накладні не містять інформацію про сорт молока, що унеможливлює з"ясування вартості молока.

У зв'язку з цим, такі видаткові накладні також не можуть вважатися належними первинними бухгалтерськими документами та бути доказами (фіксувати факт) проведення господарських операцій з поставки товару за узгодженою сторонами ціною, за даних обставин позивачем не доведено факт поставки та отримання відповідачем товару за Договором на суму 1759379,84 грн належними доказами.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами суду першої інстанції, зважаючи на наступні мотиви.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем(попередня оплата) покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексую

Згідно з п. 1 та п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт поставки позивачем продукції за договором підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи доказами та самим відповідачем у відзиві на позов.

Так, позивачем надано до матеріалів справи приймальні квитанції на всі партії поставки товару за Договором за спірний період.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального господарського кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі

обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис,прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності з пунктом 2.1 Порядку застосування форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів та сировини, затвердженого постановою Укоопспілки від 29.05.2000 року від 29 травня 2000 р. N 118 за погодженням з Держкомстатом України (далі Порядок №118), приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо.

Разом з цим, згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини, затвердженої наказом Мінагрополітики України від 01.07.2002 N 176, приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць.

Таким чином, зі змісту вказаних норм випливає, що приймальні квитанції на закупівлю молочної сировини за своєю природою є первинними документами і їх належна виписка є неможливою без попереднього складання товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС), на підставі яких такі приймальні квитанції складаються.

При цьому накладна товарна за своєю природою - це первинний бухгалтерський документ, призначений для оформлення операцій по відпустці і прийому товарно-матеріальних цінностей.

Отже факт виписки відповідачем приймальних квитанцій свідчить про інший факт - виписку накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою N 1-ТН (МС) і вказаний різновид первинних документів підтверджує факт здійснення операції з передачі позивачем у власність відповідача обумовленого договором товару.

При цьому, за змістом пункту 3.8 Договору молоко вважається переданим у власність з дати підписання товарної накладної, тоді як умови пункту 5.4 Договору покладають на покупця обовязок проводити оплату за придбане молоко протягом 10 календарних днів у найближчий банківський день, наступний за останнім днем поставки.

Як зазначалось вище, відповідач визнає факт отримання спірного товару, але заперечує обов'язок з його оплату з підстав неоформлення господарської операції з його поставки належними документами та зупинення оплати на підставі п. 2.5. Договору до моменту надання позивачем документів, зазначених в пункті 2.4. Договору.

При цьому представник відповідача підтвердив, що приймальні квитанції виписувались повноважним працівником самого відповідача і стосовно цього працівника не було звернень про притягнення його до відповідальності за підробку документів (виписування приймальних квитанцій не на підставі даних спеціалізованих накладних за формою N 1-ТН (МС) .

Зважаючи на це, колегія суддів наголошує, що обставина поставки спірного товару підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами та визнається самим відповідачем.

Натомість господарський суд першої інстанції в порушення статей 32, 34, 35, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України не прийняв надані позивачем приймальні квитанції як достатні, належні, допустимі та достовірні письмові докази поставки товару за Договором у спірний період та не врахував добровільного визнання факту поставки товару відповідачем у відзиві на позов, яке не викликає сумнівів, зважаючи при цьому на факт виписки квитанцій працівником самого відповідача та відсутність заяв відповідача про підробку документів.

Окрім наведених порушень судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів також зауважує на наявність в мотивувальній частині рішення суду суперечливих висновків, щодо поставки позивачем продукції за Договором без надання товаросупровідних документів та щодо недоведення позивачем факту поставки та отримання відповідачем товару за Договором на суму 1759379,84 грн. належними доказами.

Обставина щодо зупинення оплати товару за Договором на підставі п. 2.5. Договору до моменту надання позивачем документів, зазначених в пункті 2.3. Договору, не підтверджується матеріалами справи, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження факту зупинення ним оплат і повідомлення про це позивача, як не надано і доказів звернення до позивача з вимогами в порядку статті 666 Цивільного кодексу України щодо виконання встановленого ч. 2 статті 662 цього Кодексу обовязку продавця з передачі разом з товаром його приналежностей та документів, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до Договору.

Так, відповідачем до відзиву на позов на обґрунтування своїх доводів надано лист від 03.07.2015 р. № 346( а.с. 145), в тексті якого зазначено про повідомлення відповідачем позивача про реалізацію передбаченого п. 2.5 Договору права на зупинення оплати товару.Проте достовірних, належних та допустимих доказів щодо надсилання вказаного листа позивачу чи отримання його останнім відповідач не надав.

Наданий відповідачем до відзиву на позов опис вкладення до цінного листа не містить відомостей щодо надсилання вказаного листа позивачу, оскільки в ньому в якості адресата зазначено не позивача, а іншу юридичну особу-ТОВ «Фіалка» та в реквізиті найменування предмета поштового відправлення зазначено інший лист, з іншим номером, а саме повідомлення № 348 від 05.07.2015 р. (а.с. 146).

Окрім цього, як пояснив представник відповідача на запитання представника позивача та колегії суддів, підприємство відповідача постійно працює і використовує поставлену молочну продукцію у виробництві.

На запитання колегії суддів щодо приймання відповідачем від позивача спірної продукції та використання її у виробництві за відсутності сертифікатів якості, на ненадання яких він посилається, представник відповідача відповіді не надав і не зміг

пояснити, за якими партіями поставленого товару не було надано таких сертифікатів.

Отже, доводи відповідача щодо невиконання позивачем обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України та п. 2.4 Договору щодо передання разом з товаром документів, які стосуються товару, є необгрунтованими.

Таким чином матеріалами справи в їх сукупності підтверджується наявність заборгованості відповідача з оплати поставленого по Договору товару за спірний період в сумі 1 759 379,84 грн.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання. зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як було наведено вище, відповідач не виконав свої договірні зобовязання з оплати вартості поставленного йому за Договором товару на суму 1 759 379,84 грн., строк якого настав, він є боржником по Договору, який прострочив виконання зазначеного грошового зобовязання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

Право позивача на стягнення з відповідача пені за порушення обовязку з оплати поставленого товару передбачено п. 6.3. Договору.

При цьому вказаним пунктом Договору, у відповідності до вимог 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення платежу.

Нарахування позивачем пені за несвоєчасну оплату товару в сумі 201977,30 грн. за періоди прострочення по кожній партії поставки, що наведені у розрахунку ціни позову, відповідає вимогам 2 статті 343 Господарського кодексу України, статей 1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України та умовам пункту 6.3. Договору, а тому вимоги про її стягнення є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом.

На підставі цієї статті позивачем на суму основної заборгованості правомірно нараховано до стягнення за наведені у розрахунку ціни позову 3% річних в сумі 24117,59 грн. та 119644,26 грн. інфляційних втрат.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права, неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які він визнав встановленими, невідповідності викладених в рішенні висновків суду, обставинам справи, дійшов неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 99, п. 2 ст. 103, п.1, 2, 3, 4 ч. 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 09.03.2016 р. у справі № 917/2636/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, буд. 47, ідент. код 33460268) на користь Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (37240, Полтавська область Лохвицький район, м. Заводське, вул. Матросова,10, ідент. код. 30382533) 1 759 379,84 грн. основного боргу, 201977,30 грн. пені, 3% річних в сумі 24117,59 грн., 119644,26 грн. інфляційних втрат, 35 971,81 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 39568,99 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 22.06.16 р.

Головуючий суддя Потапенко В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.