РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016Справа №910/12306/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМЕРЦІЙНИЙ ЦЕНТР "АФІТО"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Миргородський м"ясокомбінат № 1»

про звернення стягнення на предмет застави

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Білоконь М.В. - представник, довіреність №7 - юр від 18.11.2015р.;

Від відповідача: Бєлкін М.Л. - представник, довіреність б/н від 03.06.2015р.;

Від третьої особи: Любович Є.Л. - представник, довіреністю б/н від 05.05.2015р.;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Європейський газовий банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМЕРЦІЙНИЙ ЦЕНТР "АФІТО" про звернення стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки MAN, модель TGA 18.430, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6.; - автомобіль марки MAN, модель 18.280, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7; - автомобіль марки MAN, модель TGA 18.440, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8 - ZORZI Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9.; - JUMBO Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, кузов НОМЕР_10, в рахунок задоволення грошових вимог ПАТ «Єврогазбанк» за Кредитним договором № 811-140214 від 14.02.15 р. в сумі 2 650 492,20 грн., в т.ч. заборгованість за простроченим кредитом - 1 989 929,20 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 357 771,10 грн., заборгованість за комісією - 6 000,00 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 257 873,02 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 36 532,64 грн., пеня за несвоєчасну сплату комісії - 386,25 грн., та встановити спосіб реалізації предмету застави за Договором застави транспортних засобів №11261-140214/А від 14.02.2014 р. шляхом продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження за початковою ціною згідно оцінки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку на підставі ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визнаний нікчемним Договір про розірвання договору застави транспортних засобів №1261-140214/А від 14.02.2014, укладеного між позивачем та відповідачем, про що позивач повідомив відповідача з одночасною вимогою про погашення заборгованості за Кредитним договором, забезпеченим Договором застави транспортних засобів, в подальшому невиконання зобов'язання за Кредитним договором, забезпеченим заставою, призвело до звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 порушено провадження у справі № 910/12306/15 та призначено до розгляду на 04.06.2015. Також цією ухвалою за ініціативою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Товариство з обмеженою відповідальністю «Миргородський м"ясокомбінат № 1».

Ухвалою суду від 04.06.2015р. розгляд справи відкладено до 07.07.2015р.

07.07.2015 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.07.2015 розгляд справи № 910/12306/15 призначено на 04.08.2015.

04.08.2015 у судовому засіданні оголошено перерву на 13.08.2015.

Ухвалою суду від 13.08.2015 року провадження у справі № 910/12306/15 зупинено до вирішення Окружним адміністративним судом м. Києва пов'язаної з нею справи № 826/14352/15 за адміністративним позовом ТОВ "КОМЕРЦІЙНИЙ ЦЕНТР "АФІТО" до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича про визнання протиправними та скасування наказів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015р. у справі №910/12306/15 ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2015 року у справі № №910/12306/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015р. та ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 залишено без змін.

За клопотанням відповідача в зв'язку з частковим задоволенням Окружним адміністративним судом м. Києва постановою від 09.12.15 р. у справі № 826/14352/15 позовних вимог ТОВ "Комерційний центр "Афіто", визнанням протиправними та скасовуванням наказів Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича №73/2 та №73/1 від 18.04.2015, визнанням протиправними та скасовуванням повідомлення про нікчемність правочину від 20.04.2015 №1026/6-21 та №1027/6-21 Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Європейський газовий банк" Оберемка Романа Анатолійовича (залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016 ), ухвалою суду від 23.04.2016 р. провадження у справі №910/12306/15 поновлено та призначено справу до судового розгляду на 12.05.2016,

У судовому засіданні з 12.05.16 р. оголошено перерву до 19.05.2016 р.

У судове засідання 04.06.15 р. з'явилися уповноважені представники відповідача і третьої особи, уповноважений представник позивача у судове засідання 04.06.2015 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 04.06.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: 148.

У судові засідання 04.08.15 р., 13.08.15 р., 12.05.16 р. та 19.05.16 р. з'явилися уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 04.08.15 р. через канцелярію суду представником відповідача 07.07.2015 подані клопотання б/н від 01.07.2015 про відкладення розгляду справи та клопотання б/н від 01.07.2015 про витребування доказів згідно ст. 38 ГПК України, які долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 04.08.15 р. через канцелярію суду представником третьої особи подані: клопотання б/н від 24.06.2015 про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 757/34653/14-ц за позовом ПАТ "Європейський газовий банк" до ОСОБА_6, ТОВ "Мирогородський м'ясокомбінат № 1" про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка розглядається Печерським районним судом міста Києва, клопотання б/н від 03.07.2015 про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - гр. ОСОБА_7 та пояснення б/н від 01.07.2015, які долучені судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подане письмове клопотання №1781-6 від 11.08.2015 про залучення до участі до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Також до початку судового засідання 13.08.15 р. через канцелярію суду представником позивача подані клопотання про залучення документів до матеріалів справи за вих. №1802-6 від 13.08.2015 та заява №1751-7-21 від 10.08.2015 про забезпечення позову, які судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення по суті Окружним адміністративним судом м. Києва та набрання постановою суду законної сили у справі №826/14352/15 за позовом ТОВ "Комерційний центр "Афіто" до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" Оберемка Р.А. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними, та скасування наказів № 73/2 від 18.04.15 р. та № 73/1 від 18.04.15 р..

За результатами розгляду в судовому засіданні 13.08.15 р. клопотання позивача про забезпечення позову, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності законодавчо передбачених підстав для застосування заходів до забезпечення позову позивачем суду не надано, в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби ТОВ "Комерційний центр "Афіто" ухвалою від 13.08.15 р. судом відмовлено.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 12.05.16 р. через службу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява б/н б/д про долучення документів до матеріалів справи. Заява судом задоволена, документи до матеріалів справи долучені.

Окрім того до початку судового засідання 12.05.16 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 11.05.2016р, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись при цьому на правомірність правочину про розірвання договору застави транспортних засобів №11261-140214/А, а також недотримання позивачем процедури визнання цього правочину нікчемним, визнання в судовому порядку протиправними та скасування наказів уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку і повідомлень про нікчемність правочину від 18.04.2015, та безпідставність застосування до нього приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, що не може бути застосована до спірних правовідносин. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

Через службу діловодства Господарського суду міста Києва до початку судового засідання 12.05.16 р. представником позивача подано клопотання б/н від 12.05.16 р. про зупинення провадження у справі №910/12306/15 до набрання законної сили судового рішення по справі №К/800/5781/16 за касаційною скаргою ПАТ «Єврогазбанк» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016р., в обґрунтування якого позивач зазначив, що рішення у справі №826/14352/15 матиме преюдиційне значення для вирішення справи №910/12306/15, оскільки за результатом розгляду цієї справи буде з`ясовано, чи має право банк звернути стягнення на предмет застави.

За результатами розгляду в судовому засіданні 12.05.16 р. клопотання про зупинення провадження у справі, з огляду на те, що в даній справі провадження вже зупинялося до вирішення пов'язаної з нею справи № 826/14352/15, а саме до прийняття рішення в даній справі та набрання ним законної сили, зважаючи на факт набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/14352/15 від 09.12.2015 та залишенням її без змін ухвалою від 16.02.2016р. Київського апеляційного адміністративного суду у даній справі, отже, за висновками суду, підстави для повторного зупинення провадження у справі, яке призведе до безпідставного затягування судового розгляду, відсутні, в зв'язку з чим у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі має бути відмовлено.

До початку судового засідання 19.05.16 р. через службу діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання б/н від 18.05.16 р. про зупинення провадження у справі № 910/12306/15 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. №4452-VI.

Розглянувши подане клопотання суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Як роз'яснено пунктом 3.16. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18), пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

У відповідності до положень статті 147 Конституції України Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України віднесено, зокрема: вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність); законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Статтею 152 Конституції України врегульоване процедурне питання, у відповідності до якого, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 14.12.00 р. № 1-31/2000 незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки у випадку визнання неконституційними певних норм вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надання зворотної дії в часі нормативно - правовим актам може бути передбачене шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно - правовому акті, та тільки з моменту набрання чинності відповідним рішенням Конституційного Суду України, з огляду на наявний предмет спору у даній справі, суд доходить висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі.

Водночас, у випадку застосування судом норм, які в подальшому будуть визнані неконституційними, у сторони є право звернутися до суду з заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 19.05.16 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи та оголошував перерву в судових засіданнях по розгляду справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань від представників позивача та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача, відповідача та третьої особи в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 19.05.16 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.05.16 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні 19.05.16 р. надав пояснення у справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостінйиї вимог на предмет спору на стороні відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14 лютого 2014 Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" (позивач у справі, банк за договором), як позикодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миргородський м'ясокомбінат № 1" (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у справі, позичальник за договором), укладено Кредитний договір №811-140214 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати у тимчасове користування грошові кошти на умовах забезпеченості (транспортні засоби, що належать ТОВ «Комерційний центр «Афіто»), повернення, строковості, платності та цільового характеру використання позичальникові зі сплатою відсотків за користування кредитом для поповнення оборотних коштів в межах максимального ліміту заборгованості до 2 500 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 27.01.2015 з графіком погашення, шляхом відкриття позичальнику відкличної відновлювальної кредитної лінії - кредитної лінії, яка дозволяє позичальнику поетапно використовувати кредитні кошти та здійснювати погашення отриманих траншів в сумі та строки, що вказані в графіку, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти, комісії, можливі штрафні санкції та виконувати інші зобов'язання, передбачені договором.

Розділами 2 - 6 Договору сторони узгодили плату за кредит, умови забезпечення кредиту, права та обов'язки сторін, їх відповідальність за неналежне виконання договору тощо.

В подальшому між сторонами вносились зміни та доповнення до Кредитного договору шляхом укладення договорів про внесення змін до нього.

Так, договором про внесення змін до Кредитного договору від 13.06.14 р. сторони вирішили викласти пункт 1.1. Кредитного договору в новій редакції, змінивши кредитний ліміт на 2 000 000,00 грн., а також Договором про внесення змін до Кредитного договору від 13.05.14 р. змінили строк повернення кредиту, визначивши його 20 листопада 2014 р., а також виклали п.3.1 Кредитного договору в іншій редакції, зазначивши в якості забезпечення зобов'язань за договором майнові права на депозитні внески ОСОБА_7 в сумі 110 464,80 дол. США та 100 330,97 Євро, розміщені в ПАТ «Єврогазбанк».

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Надання банком кредитних коштів здійснюється з позичкового рахунку, визначеного п.4.1 Договору шляхом оплат платіжних документів позичальника у порядку, визначеному законодавством та нормативними актами Національного банку України, зарахування на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням (п.1. Договору).

При цьому згідно п.1.5 Кредитного договору моментом (днем) надання кредиту вважається день зарахування коштів на позичковий рахунок позичальника в повній або частковій сумі кредиту.

Як свідчать матеріали справи, позивачем на виконання вимог чинного законодавства та умов Кредитного договору було надано третій особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Миргородський м'ясокомбінат № 1» кредитні кошти в сумі 2 000 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок по особовому рахунку позичальника.

При цьому факт отримання та розмір наданих позивачем кредитних коштів третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного надання позивачем банківських послуг відсутні.

Доказів пред'явлення третьою особою претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання банківських послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем положень Кредитного договору з боку третьої особи матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п.4.3.1 Кредитного договору позичальник зобов'язався використовувати кредит на визначені договором цілі та повернути банку кредитні кошти у повному обсязі у строк до 27 січня 2015 р. (включно) (до 20 листопада 2014 р. за умовами Договору про внесення змін до Кредитного договору від 13.05.14 р.), сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також усі штрафні санкції та комісії у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства.

При цьому згідно з графіком погашення кредиту, оформленим в якості додатку № 1 до Кредитного договору, позичальник повинен був у строк до 30.09.2014, 31.10.2014, 28.11.2014, 31.12.2014 повернути по 125 000,00 грн. кредиту та 2 000 000,00 грн. у строк до 27.01.2015 (за умовами Договорів про внесення змін до Кредитного договору від 13.05.14 р. та 13.06.14 р. - 20.11.2014).

Суд зазначає, що за приписами ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Як визначено сторонами у п.3.1 Кредитного договору, забезпеченням зобов'язань за договором є нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: Полтавська обл., м. Миргород, вул. Хорольська, будинок 46-Б, а саме: забійний цех, А-1, загальною площею 917,0 кв.м., будівля охорони, Б-1, загальна площа 16,0 кв.м. та транспортні засоби, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Комерційний центр "АФІТО".

У відповідності до п. 3.2 Кредитного договору у випадку погіршення платоспроможності позичальника або невиконання чи неналежного виконання умов цього договору позичальником, або невиконання чи неналежного виконання умов договорів забезпечення позичальником/заставодавцем/гарантом, позичальник зобов'язаний на письмову вимогу банку надати інше або додаткове забезпечення за договором.

З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань за Кредитним договором № 811-140214 від 14.02.14 р. та договором про надання овердрафту від 14.02.2014 № 812-140214 позивач та майновий поручитель Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородський м'ясокомбінат № 1" (боржник за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) - Товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційний центр "АФІТО" (заставодавець за договором, відповідач у справі) уклали договір застави транспортних засобів № 1261-140214/А, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П. за реєстровим № 203 (далі - Договір застави).

Відповідно до п. 1.3 Договору застави предметом застави є транспортні засоби, а саме: автомобіль марки MAN, модель TGA 18.430,2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6. Право власності на предмет застави належить Заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14, виданого ВРЕР №1 УДАІ ГУМВС України у м.Києві від 16.02.2013р.; автомобіль марки MAN, модель 18.280,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7. Право власності на предмет застави належить Заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_13, виданого ВРЕР-1 УДАІ у м.Києві від 01.03.2013р; автомобіль марки MAN, модель TGA 18.440,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8. Право власності на предмет застави належить Заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_15, виданого ВРЕР -1 УДАІ у м.Києві від 26.03.2013р.,ZORZI Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9. Право власності на предмет застави належить Заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_11, виданого ВРЕР -1 УДАІ у м.Києві від 26.03.2013р.; JUMBO Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, кузов НОМЕР_10. Право власності на предмет застави належить Заставодацю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12, виданого ВРЕР -1 УДАІ ГУМВС Україниу м.Києві від 16.02.2013р.

За домовленістю сторін заставна вартість предмету застави склала 1 181 770,00 грн. (п. 1.4 Договору застави).

На строк дії цього Договору предмет застави залишається у володінні (користуванні) заставодавця (п.1.5 Договору застави).

Розділами 2 - 6 Договору застави сторони узгодили ствердження та зобов'язання сторін, права та обов'язки заставодержателя та заставодавця, порядок звернення стягнення на предмет застави та відповідальність сторін тощо.

За умовами п.6.1 Договору застави цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором та договором овердрафту.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором застави, який підпадає під правове регулювання норм §6 глави 49 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 583 Цивільного кодексу України та статтею 11 Закону України "Про заставу" передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

При цьому застава завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем зобов'язання. Законодавством розрізняється застава, надана боржником, та застава, надана третьою особою (майновим поручителем).

Предметом застави можуть бути майно та майнові права (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу").

Відповідно положень ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому з приписами вказаної статті кореспондуються норми ст. 19 Закону України "Про заставу", згідно якого за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Випадки, коли заставодержатель набуває права стягнення на предмет застави, визначені сторонами в розділах 3, 5 Договору застави.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно зі ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 3.1.4, 3.1.5 Договору застави передбачене право заставодержателя в разі невиконання або частково невиконання заставодавцем зобов'язань з цим договором або божником за кредитним договором та/або договором овердрафту (в тому числі і по сплаті будь - яких платежів, які повинні бути здійснені відповідно до Кредитного договору та/або договору овердрафту) звернути стягнення на предмет застави, реалізувати його відповідно до умов розділу 5 Договору застави та за рахунок вилученої від реалізації предмета застави суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування витрат на утримання заставленого майна, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за Кредитним договором та/або договором овердрафту і звернення стягнення на предмет застави, реалізацією предмета застави, відшкодування збитків, завданих порушенням забезпечених договорів.

Згідно п.5.2 Договору застави заставодержатель набуває права звернути стягнення на Предмет застави незалежно від на строку виконання основного зобов'язання 1 (Кредитного договору) та/або основного зобов'язання 2 (Договору овердрафту) у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором та/або договором овердрафту вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений Кредитним договором та/або договором овердрафту строк суми кредиту або при несплаті або частковій несплаті у встановлені договорами строки сум процентів: або при несплаті або частковій несплаті у встановлені договорами строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

В свою чергу суд звертає увагу сторін, що цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено судом за матеріалами справи, згідно п.8.3 Договору застави зміни і доповнення до цього договору підлягають нотаріальному посвідченню, відповідні відомості про зміну умов обтяження предмету застави підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

При цьому право застави, як і Договір застави припиняє чинність у разі, зокрема, розірвання цього договору за угодою сторін, що посвідчується нотаріально (п.6.2 Договору застави).

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до вимог законодавства та умов Договору застави між Публічним акціонерним товариством "Європейський газовий банк" (позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційний центр "АФІТО" (відповідач у справі) 14.05.2014 укладено Договір про розірвання договору застави № 1261-140214/А від 14.02.2014 (далі - Договір про розірвання), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П. (реєстраційний № 203) (далі - Договір про розірвання), згідно умов якого сторони домовилися розірвати договір застави транспортних засобів №1261-140214/А від 14.02.2014р., укладений між ПАТ «Європейський газовий банк» та ТОВ «Комерційний центр «Афіто», а також вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження на предмет застави, а саме: - автомобіль марки MAN, модель TGA 18.430,2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6; - автомобіль марки MAN, модель 18.280,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7; - автомобіль марки MAN, модель TGA 18.440,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8; - ZORZI Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9; - JUMBO Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, кузов НОМЕР_10.

Згідно п. 3 Договору застави він вступає в силу з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та нотаріального посвідчення.

Вказаний договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками заставодержателя та заставодавця.

Після укладення договору про розірвання від 14.02.2014 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вилучено запис 14186894, що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація вилучення запису) № 44204953.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

При цьому процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 16.07.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 424 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» до категорії неплатоспроможних». На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.07.2014р. прийнято рішення № 57 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Європейський газовий банк», відповідно до якого в ПАТ «Європейський газовий банк» з 17.07.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, а саме з 17.07.2014р. по 17.10.2014р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію Ковальова Віктора Михайловича.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" від 17.11.2014 № 725 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ЄВРОГАЗБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" від 18.11.2014 № 121 згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації банку з 18.11.14 р. та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку Ковальова Віктора Михайловича строком на 1 рік з 18.11.2014 по 17.11.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2014 № 149 у зв'язку з виробничою необхідністю з 19.12.2014 відсторонено від виконання обов'язків уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ковальова Віктора Михайловича.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2014р. № 150 призначено з 19.12.14 р. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ «Європейський газовий банк» провідного юрисконсульта відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемка Романа Анатолійовича (далі - Уповноважена особа).

Згідно частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно ч. 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, Уповноваженою особою Фонду 18.04.2015 видано наказ № 73/1 "Про визнання нікчемними правочину", яким визнано нікчемним Договір про розірвання договору застави транспортних засобів від 14.05.2014 та зобов'язано вжити заходів до звернення стягнення на предмет застави: автомобіль марки MAN, модель TGA 18.430,2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6; автомобіль марки MAN, модель 18.280,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7; - автомобіль марки MAN, модель TGA 18.440,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8; ZORZI Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9; JUMBO Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, кузов НОМЕР_10. Копія вказаного наказу міститься в матеріалах справи.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

У відповідності до приписів чинного законодавства 20.04.2015 уповноваженою особою Фонду на ім'я Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційний центр "АФІТО" складено повідомлення № 1026-6-21 про нікчемність договору від 14.05.2014 з посиланням на ч.ч. 2-4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як вбачається зі змісту вказаного повідомлення, зважаючи на нікчемність договору про розірвання від 14.05.2014, застава згідно з Договором про заставу транспортних засобів зберігає свою силу, у зв`язку з чим банк вимагав від майнового поручителя негайного погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородський м'ясокомбінат № 1" за Кредитним договором № 811-140214 від 14.02.2014 в сумі 2 650 492,20 грн., в тому числі заборгованість по кредиту 1 989 929, 20 грн., заборгованість по процентам станом на 29.03.2015р. - 357 7711,10 грн., заборгованість за комісію - 6000,00 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 21.11.2014р. по 29.03.2015р. - 257873.02 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 06.06.2014р. по 29.03.2015р. - 36 532,64 грн., пеня за несвоєчасну сплату комісії за період з 06.08.2014р. по 18.01.2015р. - 386,25 грн.

Факт надсилання зазначеного повідомлення на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями поштового конверту та довідки відділення поштового зв'язку форми - 20 із зазначенням в якості причини повернення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання».

У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Вказана вимога банку, яка містилася в повідомленні останнього про нікчемність договору, залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, спір у даній справі виник внаслідок того, що, на думку позивача, укладаючи з відповідачем як заставодателем Договір про розірвання договору застави транспортних засобів, банк безоплатно відмовився від власних майнових вимог до відповідача, прийняв на себе зобов`язання звільнити предмет застави від обтяження забороною на відчуження без сплати заставодавцем та без покладення на останнього обов`язку щодо сплати суми заборгованості за кредитним договором, відтак, є нікчемним з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що дало підстави позивачу вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, а саме вжиття заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за таким договором.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на ст. 20 Закону України «Про заставу» та ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачем не були виконані вимоги банку та не сплачено як заставодавцем заборгованість за Кредитним договором, що забезпечувався Договором застави транспортних засобів, які належали відповідачу - ТОВ «Афіто», позивач звернувся до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач проти цього заперечує, посилаючись на правомірність правочину про розірвання договору застави транспортних засобів №11261-140214/А, недотримання позивачем процедури визнання цього правочину нікчемним, а також визнання в судовому порядку протиправними та скасування наказів уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку і повідомлень про нікчемність правочину від 18.04.2015.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Суд зазначає, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В свою чергу, будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору застави транспортних засобів та Договору про розірвання договору застави на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приписами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній станом на 14.05.2014, яка підлягає застосуванню при вирішенні заявленого спору через неможливість зворотної дії закону) визначено перелік підстав, за наявності яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів може віднести договір чи інший правочин, укладений банком, до числа нікчемних.

Згідно з наведеним, протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Відтак, саме договори, зазначені в ч. 2 цієї статті, є нікчемними.

Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, стверджуючи про нікчемність Договору про розірвання Договору застави транспортних засобів, повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує встановлення нікчемності правочинів та настання відповідних наслідків.

Частиною 1 статті 54 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" закріплено положення, згідно якого рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційний центр "АФІТО" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування наказів та повідомлень Уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину, а саме Договору про розірвання договору застави транспортних засобів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2015 позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано накази уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку від 18.04.2015 № 73/1 та №73/2, а також повідомлення про нікчемність правочину від 20.04.2015 № 1026/6-21 і № 1027/6-21, зважаючи на відсутність в оскаржуваних документах посилання на передбачені законом підстави визнання правочину нікчемним, що свідчить про необґрунтованість рішень суб'єкта владних повноважень та, відповідно, їх протиправність.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2015 у справі № 826/14352/15 залишено без змін.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення містяться в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якого не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленою постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.15 р. у справі № 826/14352/15 обставину щодо протиправності наказу Уповноваженої особи Фонду про визнання Договору про розірвання договору застави транспортних засобів № 1261-140214/А від 14.02.15 р. та невідповідності останнього приписам чинного законодавства. При цьому вказаний факт відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Інших підстав нікчемності Договору про розірвання Договору застави транспортних засобів, укладеного між позивачем та відповідачем, окрім наказу Уповноваженої сособи Фонду від 18.04.15 р. № 73/1, позивачем в позовних вимогах не зазначено та суду не надано.

Суд зазначає, що підставами позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову належать лише юридичні факти, тобто ті, з яким нормами матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів матеріального правовідношення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на той факт, що підстави позовних вимог на підставі рішень адміністративних судів відпали, позивач не довів суду нікчемності правочину про розірвання договору застави від 14.05.2014, у зв'язку з чим підстави для звернення стягнення на предмет застави за рахунок заставного майна відповідача (транспортних засобів) відсутні, що в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог ПАТ «Єврогазбанк» про звернення стягнення на транспортні засоби (автомобіль марки MAN, модель TGA 18.430,2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6.; - автомобіль марки MAN, модель 18.280,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7; - автомобіль марки MAN, модель TGA 18.440,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8 - ZORZI Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9.; - JUMBO Н/ПРИЧІП-ФУРГОН-Е,1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, кузов НОМЕР_10), тобто, на предмет застави за договором застави транспортних засобів від 14.02.2014 № 1261-140214/А в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородський м'ясокомбінат № 1" за Кредитним договором № 811-140214 від 14.02.14 р.

Розглянувши в судовому засіданні 19.05.2016 клопотання позивача про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, суд зазначає, що відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України третя особа може бути залучена до участі у справі за її заявою, а також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду, який виносить з даного питання ухвалу з обов'язковим зазначенням у ній, на стороні кого (позивача чи відповідача) залучається ця третя особа.

Згідно п. 1.6 постанови № 18 питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

За таких обставин, беручи до уваги той факт, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження впливу винесення рішення з даного господарського спору безпосередньо на права та/або обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та залучення вказаного Фонду як третьої особи до участі у справі жодним чином предметно на розгляд даної справи не впливає, за відсутності достатнього обґрунтування, в задоволенні клопотання ПАТ "Європейський газовий Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" про залучення Фонду до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача судом відмовлено.

Щодо поданого третьою особою клопотання про залучення як третьої особи, яка не має самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача гр. ОСОБА_7, який є поручителем за Кредитним договором, та поданого позивачем клопотання про витребування доказів згідно ст. 38 ГПК України, а саме договорів депозитних вкладів та договору застави майнових прав гр. ОСОБА_7, суд, враховуючи наявний предмет спору у даній справі та предмет доказування, а також правові підстави даного спору, а саме Договір застави транспортних засобів № 1261-14021/А від 14.02.14 р. та Договір про розірвання останнього від 14.05.14 р., укладені між позивачем у справі - ПАТ «Європейський газовий банк» як заставодержателем та відповідачем - ТОВ «АФІТО» як заставодавцем, приходить до висновку про відсутність підстав для залучення вказаної особи до участі у справі як третьої особи, та, відповідно, витребування вказаних доказів, в зв'язку з чим в задоволенні відповідних клопотань судом відмовлено.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також за відсутності необхідних для ухвалення обґрунтованого рішення правових підстав, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 17 червня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон