ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 917/152/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, посвідчення №1469 від 27.05.2015 року, ордер ПТ на надання правової допомоги №074950 від 12.04.2015 року;

відповідача - Богунов О.О., за довіреністю №284 від 21.03.2016 року

третьої особи - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (вх. № 1433 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року по справі № 917/152/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Кременчук, Полтавська область

до Кременчуцької міської ради, м. Кременчук, Полтавська область

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, м. Комсомольськ, Полтавська область

про визнання недійсним та скасування рішення Кременчуцької міської ради від 23.12.2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 27.04.2016 року по справі № 917/152/16 (суддя Погрібна С.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 27.04.2016 року по справі № 917/152/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Кременчуцька міська рада у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №5626 від 01.06.2016 року) зазначила, що рішення господарського суду Полтавської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 27.04.2016 року по справі № 917/152/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, пунктом 14 рішення Кременчуцької міської ради ХХІV сесії V скликання від 25.11.2008 року "Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду фізичним і юридичним особам в м. Кременчуці" фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1

Передано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 за умови виконання пункт 14.1. даного рішення, в оренду терміном на один рік земельну ділянку площею 966 кв.м., за рахунок земель, не наданих у власність та користування у межах населених пунктів для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1.

Пунктом 14.1 вказаного рішення зобов'язано позивача виконувати обов'язки землекористувача відповідно до статті 96 Земельного кодексу України. У тримісячний термін:

- замовити в управлінні Держкомзему у місті Кременчук Полтавської області документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою;

- отримати його в Кременчуцькому районному відділі Полтавської регіональної філії Державного підприємства "Цент державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" та у п'ятиденний строк після його державної реєстрації подати копію в Кременчуцьку об'єднану податкову інспекцію.

Надалі, 29.12.2008 року між Кременчуцькою міською радою (відповідач по справі; орендодавець за договором) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (позивач по справі; орендар за договором) був укладений договір оренди землі (а.с.50-51, том 1) строком на один рік, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 966 кв.м. несільськогосподарського призначення, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1.

В подальшому після закінчення строку даного договору сторонами повторно були укладені договори оренди землі.

Так, рішення Кременчуцької міської ради ХХІ сесії VІ скликання від 26.06.2012 року "Про поновлення договорів оренди земельних ділянок" затверджено Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1 (а.с.51, том 1).

Пунктом 7.1.2 вказаного рішення зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 замовити документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою; отримати його після державної реєстрації та у п'ятиденний строк подати копію в Кременчуцьку об'єднану податкову інспекцію.

04.10.2012 року між Кременчуцькою міською радою (відповідач по справі; орендодавець за договором) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (позивач по справі; орендар за договором) був укладений договір оренди землі (а.с.53, том 1).

За умовами даного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 966 кв. м. несільськогосподарського призначення, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1 в м. Кременчук (пункт 1 договору).

Відповідно до пунктів 2, 3 договору на земельній ділянці на момент укладення договору велося поточне будівництво кафе з сауною та сезонним майданчиком. Вказана земельна ділянка передавалася в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об'єктів.

Надалі, рішенням Кременчуцької міської ради 28.10.2014 року надано позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 966 кв. м. для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1, при умові врахування інтересів і прав суміжних землекористувачів та дотримання правил добросусідства згідно статті 96 Земельного кодексу України. Крім того, зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 після завершення будівництва виконати топографічні роботи - виконавче знімання (М1:500) даної земельної ділянки з прилеглою територією.

В подальшому рішенням Кременчуцької міської ради від 26.05.2015 року було продовжено строк дії дозволу до 28.10.2015 року, який було надано позивачу відповідно пункту 1.3. рішення Кременчуцької міської ради 28.10.2014 року.

Пунктом 20 рішення Кременчуцької міської ради ІІ сесії VІІ скликання від 23.12.2015 року "Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок" відмовлено в поновленні договору оренди землі, укладеного між Кременчуцькою міською радою та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 11.12.2012 року за №0552 на підставі якого у користуванні перебувала земельна ділянка площею 966 кв. м. для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1, у зв'язку з наявністю на земельній ділянці об'єкта нерухомого майна, на який відсутні правовстановлюючі документи.

Позивач просить визнати недійсним дане рішення як таке, що невідповідає вимогам чинного законодавства та порушенням у зв'язку з його прийняттям прав позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 148 Господарського кодексу України передбачає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною державою. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

У відповідності до статті 13 Конституції України земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шлейфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

За приписами статті 9 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статтею 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками з земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до Земельного кодексу України і Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань щодо передачі земель комунальної власності у власність чи користування, оренду громадянам та юридичним особам є виключним правом міської ради, як суб'єкта права власності на землю.

Згідно з пунктом 34 статті 26, пунктом 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду) вирішується на пленарному засіданні ради сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

За приписами статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, єдиним способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення на відповідній сесії.

Предметом розгляду даної справи є визнання недійсним рішення 2 сесії Кременчуцької міської ради 7 скликання від 23.12.2015 року "Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок", яким було відмовлено в поновленні договору оренди землі, укладеного між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_3, зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування землею, договорів оренди землі від 11.12.2012 року за №00552, на підставі якого у користуванні перебувала земельна ділянка площею 966 кв. м. для будівництва кафе з сауною та сезонним майданчиком по АДРЕСА_1

Зі змісту спірного рішення вбачається, що Кременчуцька міська рада відмовила в поновленні договору оренди землі у зв'язку з наявністю на земельній ділянці об'єкта нерухомого майна, на який відсутні правовстановлюючі документи.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що: акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Відповідно до пункту 2 Роз'яснень Вищого арбітражного суду від 26.01.2000 року № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»: підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт; обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі; якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи приписи законодавства, яке направлено на врегулювання договірних відносин з приводу оренди земельної ділянки комунальної та державної власності в площинні відносин, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі договору, з врахуванням доказів, наявних в матеріалах справи, колегія суду зазначає наступне.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що: передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

В силу приписів частини 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплено, що: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до абзаців 2-3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 року № 6, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі.

Відтак господарським судам у вирішенні відповідних спорів необхідно з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв орендар орендодавця у встановленому порядку про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та чи заперечував орендодавець у строк, визначений законом, проти поновлення договору.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення договору оренди землі на новий строк. Даний факт підтверджує як позивач, так і відповідач. Зокрема, на підставі заяви позивача про поновлення договору оренди, рішенням Кременчуцької міської ради від 28.10.2014 року позивачеві надано дозвіл на розроблення технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» не передбачався порядок автоматичного поновлення договору оренди землі, а лише визначається, що за умов подальшого використання орендарем земельної ділянки та відсутності заперечень з боку орендодавця договір підлягає поновленню (дана правова позиція наведена в Постанові Верховного Суду України від 20.05.2008 року у справі № 30/234).

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Положеннями статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» закріплено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (частина 2 статті 144 Конституції України). Цьому конституційному положенню відповідає Закон, у частині 10 статті 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України зупиняються в установленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Крім того, у вказаному рішенні Конституційного суду України підкреслено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Колегія суддів дослідивши в правовому полі спірне рішення 2 сесії Кременчуцької міської ради 7 скликання від 23.12.2015 року "Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок", не вбачає його невідповідність вимогам чинного законодавства та порушення визначеній законом компетенції органу, який видав оспорюваний акт.

Земельна ділянка, яка слугувала предметом договору оренди укладеного між позивачем та відповідачем, розташована по АДРЕСА_1 знаходиться у підпорядкуванні Кременчуцької міської ради.

Відповідач реалізовуючи свої права як власника земельної ділянки, що полягають у володінні спектром прав як користування, володіння та розпорядження, самостійно без порушення законодавства України відмовив позивачу у поновленні на новий строк договору на тій підставі, що на вказаній земельній ділянці наявні об'єкти нерухомого майна, на які відсутні правовстановлюючі документи.

20.11.2015 року в межах самоврядного контролю підрозділами виконавчого комітету Кременчуцької міської ради було проведено обстеження спірної земельної ділянки.

За результатами перевірки було складено акт обстеження земельної ділянки (а. с. 128, том 1).

Так, в ході перевірки встановлено, що на території земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 р. Сухий Кагамлик знаходиться металевий кіоск, фундамент сауни та капітальна будівля щодо яких відсутні відомості в наданій для розгляду технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.

Акт від 20.11.2015 року обстеження земельної ділянки підписано комісією у складі в.о. головного спеціаліста управління земельних ресурсів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та головного спеціаліста відділу містобудівного кадастру управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, які діяли в межах повноважень із функцією самоврядного контролю.

Працівниками відповідача під час проведення обстеження земельної ділянки було дотримано вимоги чинного законодавства та складено належним чином усі необхідні складові матеріалів. Зокрема, до акту додаються фотографії, які виконані при обстеженні та план міста, М 1:500.

Позивач не надав доказів щодо невідповідності даного акту фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що у зв'язку з відсутністю доказів в підтвердження порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, прийнятим відповідачем спірним рішенням, відсутні і встановлені статтею 21 Цивільного кодексу України обставини у їх сукупності, за наявності яких правовий акт органу місцевого самоврядування визнається недійсним, а за таких обставин у суду немає правових підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним та скасування рішення, прийнятого відповідачем.

При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлення факту введення в експлуатації нерухомого майна розташованого по АДРЕСА_1 до предмету доказування у даній справі.

За змістом системного аналізу приписів статей 43, 104 Господарського процесуального кодексу України з метою забезпечення законності та обґрунтованості судового рішення, на місцевий господарський суд покладено обов'язок всебічно та повно з'ясувати і дослідити обставини справи, що мають значення для її вирішення по суті.

Так, відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, згідно з пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, є підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

Таким чином, суд, розглядаючи справу, має вживати заходів до всебічного й повного встановлення обставин спору, що не суперечить принципу змагальності, оскільки останній відображається в змісті процесуальних прав та обов'язків осіб, що беруть участь у справі та реалізується в сукупності з принципами рівності, диспозитивності та безпосередності, проте суд наділяється в тому числі організаційно-розпорядчими повноваженнями, необхідними для здійснення ним функцій органу правосуддя та прийняття законних і обґрунтованих судових актів.

Слід зазначити, що вказані висновки в тому числі відповідають рекомендаціям Ради Європи, членом якої є Україна.

Так, в Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред'явлення таких роз'яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції проведено додаткові процесуальні дії, які пов'язані з встановленням всіх обставини справи в їх сукупності.

Зокрема, ухвалою від 12.04.2016 року витребувано у позивача оригінали документів, вказаних у додатку до позовної заяви, договір оренди земельної ділянки від 29.12.2008 року, докази звернення до Кременчуцької міської ради щодо продовження дії договору оренди землі .

Дані дії суду позивач помилково ототожнює із затягуванням судового процесу.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, пункт 25, від 18.11.2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 27.04.2016 року по справі № 917/152/16 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 27.04.2016 року по справі № 917/152/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.