ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" червня 2016 р.Справа № 916/1222/16

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРКАВА";

до відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі, якою є Філія - Одеське міське відділення Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

про визнання недійсними окремих частин правочину

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 за дорученням;

Від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - за дорученням;

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРКАВА" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі, якою є Філія - Одеське міське відділення Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", в якій просить суд визнати недійсним п.п. 2.8., 5.2.2., 5.3.6. Договору кредитної лінії № 86 від 28 грудня 2011 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, а також п. 4.2.5. Договору банківського рахунку № 2003 (у національній та іноземній валюті), укладеного 02 грудня 2011 року між Позивачем та Відповідачем, відповідно до умов якого були відкриті рахунки: № 8196 в гривні України, № 8196 в доларах США, № 8196 в євро.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до вимог ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Крім того, Позивач посилався на вимоги ст. 203, 215 ЦК України, як на підставу недійсності правочину та зазначає про те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

На думку позивача, п.п. 2.8., 5.2.2., 5.3.6. Договору кредитної лінії № 86 та п. 4.2.5. Договору банківського рахунку № 2003 не відповідають засадам добросовісності, розумності і справедливості, а також перешкоджають належній господарській діяльності Позивача, зокрема щодо перерахування платежів до бюджету та виплати заробітної плати працівникам.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11 травня 2016 року було порушено провадження у справі №916/1222/16 із призначенням справи до розгляду в засіданні суду.

Ухвалою суду від 30.05.2016 року, з огляду на нез'явлення в судове засідання представника позивача, від якого 30.05.2016 року на електрону скриньку господарського суду Одеської області надійшла заява про відкладення розгляду справи у звязку з перебування представника позивача на лікуванні. Вказане клопотання судом задоволено та відкладено розгляд справи на 8 червня 2016 року.

30.05.2016 року представник відповідача у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, з відстав викладених у відзиві на позов, вказаний відзив залучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 08.06.2016р. у звязку із нез'явленням в судове засідання представника позивача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також неподанням витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 22 червня 2016 року.

08.06.2016 року представник позивача до канцелярії суду надав письмові заперечення на відзив, які залучено до справи.

22.06.2016 року представник позивача надав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, які судом розглянуті та ухвалою суду від 22.06.2016 відмовлено в задоволенні.

Представник позивача під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених безпосередньо у позовній заяві.

Представник відповідача в свою чергу просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані в ході судового розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання недійсним п.п. 2.8., 5.2.2., 5.3.6. Договору кредитної лінії № 86 від 28 грудня 2011 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, а також п. 4.2.5. Договору банківського рахунку № 2003 (у національній та іноземній валюті), укладеного 02 грудня 2011 року між Позивачем та Відповідачем, відповідно до умов якого були відкриті рахунки: № 8196 в гривні України, № 8196 в доларах США, № 8196 в євро, а підставою його недійсність у відповідності до вимог ст.203 ЦК України та ст.207 ГК України.

На думку позивача, пункти 2.8, 5.2.2, 5.3.5, 5.3.6 Кредитного договору та п.4.2.5 Договору рахунку є недійсними, відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, ч. ч. 1, 4 ст. 215 ЦК України, ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України

Так, положення п.п.2.8, 5.2.2, 5.3.6 Кредитного договору та п.4.2.5 Договору рахунку ставить сторони правочину в абсолютно нерівні умови та спричиняє відвертий дисбаланс їх прав та інтересів та є несправедливим у відношенні до позивача. На підставі зазначених пунктів відповідач одержав можливість повністю контролювати, а вданому випадку припинити належну господарську діяльність позивача.

Враховуючи, що відповідно до п.5.3.6 Кредитного договору позивач фактично примушений всі свої обігові кошти акумулювати на рахунках, відкритих у відповідача, в даному випадку на рахунках №8196 в національній валюті та №8196 в доларах США, внаслідок чого потрапив у повну залежність від дій відповідача, пов'язаних з коштами на цих рахунках.

Як вбачається з матеріалів справи на рахунку позивача №8196 в національній валюті станом 24.03.2016 знаходилося 307 348,48 грн., станом на 25.03.2016 - 702 384,35 грн., а на рахунку №8196 в доларах США - 1 750,68 доларів США, 24.03.2016 було надано відповідачу для виконання платіжні доручення на списання коштів з рахунку №8196 в національній валюті 3 платіжних доручень, а 25.03.2016 - 9 платіжних доручень, серед яких і на списання коштів, що передбачають платежі до бюджету (24.03.2016), виплату заробітної плати працівникам (24.03.2016).

Як зазначив позивач, з вказаних платіжних доручень відповідачем було виконане лише одне - списання комісійної винагороди. Решта платіжних документів позивача виконані не були. Однак, станом на 25.03.2016 відповідач самостійно здійснив списання на свою користь належних позивачу грошових коштів: з рахунку №8196 в національній валюті - 702 367,97 гривень та з рахунку №8196 в доларах США - 1 750,68 доларів США, в період з 26.03.2016 по 15.04.2016 відповідачем було додатково списано ще 324 796,96 гривень. При списанні коштів відповідач зазначив: «Списання коштів для погашення простроченої заборгованості згідно договору кредитної лінії № 86 від 28.12.11 р., та згідно наказу №543 від 24.03.2016 р.». В подальшому в листі від 29.03.2016 за вих. 18-12/4654 відповідач зазначив, що скористався правом договірного списання, визначеним п.2.8 Кредитного договору.

Представник позивача зазначив, що відповідач, діючи недобросовісно, здійснює списання коштів з рахунків позивача виключно на забезпечення платежів пов'язаних з обслуговуванням кредиту, посилаючись на зазначені умови договорів. Вказані обставини вкрай негативним чином впливають на роботу позивача, унеможливлюють виконання ним своїх договірних зобов'язань, в тому числі перед ПАТ «Ощадбанк», штучно збільшуючи обсяг заборгованості останнього, зобов'язань як платника податків та загрожують застосуванням до ТОВ «УКРКАВА» господарських санкцій збоку контрагентів та контролюючих органів, а відповідно можуть заподіяти значні матеріальні збитки та шкодять його діловій репутації.

При цьому, позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, та згідно з п.2.19 постанови Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 ЦК України). Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. З ст. 1066 ЦК України).

Пунктом 5.2.2 Кредитного договору визначено, що Банк має право видати наказ про примусову оплату боргового зобов'язання в тому числі у разі несвоєчасного погашення інших платежів за Кредитним договором, що не відповідає положенням ч.9 ст.49 зазначеного Закону. Більше того, умови Кредитного договору не передбачають будь-якої відповідальності Банку за негативні наслідки, спричинені порушенням прав та інтересів позивача на підставі зазначених спірних пунктів.

Не відповідає засадам розумності і справедливості п.5.3.5 Кредитного договору, необхідність повідомлення однієї банківської установи про відкриття рахунків в іншій банківській установі не передбачена жодним нормативно-правовим актом України. При цьому, як зазначалося вище, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України). Крім цього, встановлений п.5.3.5 Кредитного договору обов'язок позивача не кореспондується з жодним зустрічним обов'язком відповідача. Навпаки зазначений пункт спричиняє збільшення обсягу відповідальності позивача, за відсутності такої вимоги закону.

Враховуючи викладене, наявні підстави для визнання недійсними пунктів 2.8, 5.2.2, 5.3.5 5.3.6 Кредитного договору і п.4.2.5 Договору рахунку згідно ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки вони суперечать вимогам ст.19 Конституції України, ст.ст.509, 627 ЦК України, а саме: примушують позивача до дій, не передбачених чинним законодавством, не відповідають принципам розумності та справедливості щодо надання відповідачу не передбачених законом переваг та обмеження прав позивача за відсутності правових підстав. А пункти 2.8, 5.2.2 Кредитного договору та п.4.2.5 Договору рахунку крім цього суперечать положенням ч.9 ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п.6.2 Постанови №22. При цьому, відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: законність змісту правочину, наявність в особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми вчинення правочину вимогам закону, певна спрямованість правочину.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання частин правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких частин правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорювані частини правочину.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2011 між. Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРКАВА» та ОСОБА_1 акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» був укладений Договір кредитної лінії №86 , відповідно до якого Банк зобов'язався надати, на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором (п.2.1).

Пунктом 2.8 Кредитного договору визначено, що цим договором позичальник доручає Банку проводити договірне списання коштів з його рахунків, відкритих у Банку, як тих, що наявні на момент укладення цього договору, так і тих, що будуть відкриті в майбутньому в разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п.5.2.2 Кредитного договору, у разі несвоєчасного погашення кредиту (його частини) або процентів за користування ним та інших платежів, які підлягають сплаті за цим договором Банк має право видати наказ про примусову оплату боргового зобов'язання або скористатися своїм правом договірного списання з рахунків, відкритих в установах АТ «Ощадбанк», у тому числі з рахунків у валюті, що відрізняється від валюти заборгованості за цим договором, в сумі, еквівалентній сумі заборгованості за цим договором. Така сума визначається Банком самостійно, виходячи з реальних умов купівлі/продажу іноземної валюти. У випадку видання Банком наказу про примусову оплату боргового зобов'язання позичальник зобов'язується виконати такий наказ.

Згідно з п.5.3.5 Кредитного договору на позивача було покладене зобов'язання повідомляти банк про відкриття поточних, депозитних позичкових та інших рахунків, у тому числі рахунків овердрафту, факторингу, лізингу тощо в інших банківських установах протягом дії цього договору протягом 3 (трьох) банківських днів з дати відкриття.

07.12.2012 між позивачем та відповідачем був укладений Додатковий договір №3 до Кредитного договору. Відповідно до п.11 Додаткового договору №3 п.5.3.6 Кредитного договору був викладений у наступній редакції:

« 5.3.6. Починаючи з 01 січня 2013 року забезпечити надходження грошових коштів на поточні рахунки, відкриті в установах АТ «Ощадбанк», в обсязі не менше 90% від загальної суми надходжень на всі поточні рахунки позичальника за квартал, виходячи з щоквартальних довідок з обслуговуючих банків».

При цьому, відповідно до п.7.1.3 Кредитного договору у разі ненадання позичальником документів, що передбачені умовами цього договору, та або невиконання зобов'язань, що не мають вартісного виразу, позичальник повинен сплатити на користь Банку неустойку 0,5% від Основної суми боргу.

Крім того сторони 02.12.2011 уклали Договір банківського рахунку №2003 (у національній та іноземній валютах), На підставі вказаного Договору рахунку Банком було відкрито позивачу поточні рахунки: №8196 в національній валюті; № 8196 в доларах США; №8196 в євро. Додатковим договором №3 від 03.11.2014 до Договору рахунку розділи 1-10 цього договору були викладені у новій редакції.

Зокрема, відповідно до п.4.2.5 Договору рахунку (в новій редакції) із укладанням цього Договору Клієнт надає Банку право договірного списання, а Банк має право використати право договірного списання та здійснювати договірне списання коштів з будь-якого рахунку(ів), зазначеного(них) в п.2.1 цього Договору, а також з інших поточних рахунків Клієнта, відкритих в АТ «Ощадбанк», або тих, що будуть відкриті протягом строку дії цього Договору, за будь-якими договорами, укладеними або такими, що будуть укладені між Клієнтом та Банком, у розмірі вимоги Банку, що виникатиме відповідно до умов таких договорів. Отримувачем коштів при здійсненні договірного списання коштів з рахунку(ів) Клієнта відповідно до умов цього пункту Договору є Банк.

За змістом ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України у кредитному договорі передбачаються мета, сума, строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Втім, умови, наведені в ч. 2 ст. 345 ГК України не є істотними умовами кредитного договору, оскільки структурно-системний аналіз положень ГК України та ЦК України свідчить, що законодавець прямо зазначає перелік істотних умов того чи іншого господарського договору, тоді як вказана норма не визначає істотні умови та не встановлює вимоги до кредитного договору, а лише розкриває підстави виникнення кредитних відносин і носить рекомендаційний характер.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 525, 526 ЦК України регламентовано, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, при укладанні спірних пунктів кредитної угоди та пункту Договору банківського рахунку сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі.

Ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо).

Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно вимог ч.1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, зазначені частини, а саме п 2.8., 5.2.2., 5.3.6. Договору кредитної лінії № 86 від 28 грудня 2011 року, а також п. 4.2.5. Договору банківського рахунку № 2003 (у національній та іноземній валюті), відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, не є підставою для визнання недійсними.

Більш того, суд доходить до висновку, що позивач, підписуючи договір, підтвердив свою згоду на його умови та реалізував право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Крім того, позивачу були повністю відомі істотні умови кредитного договору, так як він не звертався до кредитора за роз'ясненням положень договору, якій були йому не зрозуміли, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Як встановлено судом, позивач не відмовлявся від виконання умов кредитного договору та не інформував банк про неможливість виконання своїх зобов'язань за кредитним договором.

Натомість, вищевказаний договір виконувався обома сторонами, зокрема, відповідачем шляхом надання кредитних коштів позивачу, позивачем шляхом часткового повернення кредитних коштів та сплати процентів за кредитом, що підтверджується наявними в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмежено відповідальністю „УКРКАВА про визнання недійсним п.п. 2.8., 5.2.2., 5.3.6. Договору кредитної лінії № 86 від 28 грудня 2011 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, а також п. 4.2.5. Договору банківського рахунку № 2003 (у національній та іноземній валюті), укладеного 02 грудня 2011 року між Позивачем та Відповідачем, відповідно до умов якого були відкриті рахунки: № 8196 в гривні України, № 8196 в доларах США, № 8196 в євро, є необґрунтованими, у звязку із чим задоволенню не підлягають.

У звязку з відмовою в позові, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України обовязок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на відповідача не покладається.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 29 червня 2016 р.

Суддя Г.І. Гуляк