номер провадження справи 27/46/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016 Справа № 908/970/16

За позовом: Житлово-будівельного кооперативу № 326 Будівельник-27 (69121 м. Запоріжжя, вул. Ладозька, 17)

до Комунального підприємства Водоканал (69002 м. Запоріжжя, вул. Артема, 61)

про визнання недійсним договору № 896/1 від 25.10.2010 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, посвідчення НОМЕР_1 від 08.12.2011 р., голова правління ОСОБА_2, дов. № б/н від 16.05.2016р.,

від відповідача: ОСОБА_3, дов. № 25 від 11.01.2016р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Житлово-будівельного кооперативу № 326 Будівельник-27, м. Запоріжжя до Комунального підприємства Водоканал, м. Запоріжжя про визнання недійсним договір про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації № 896/1 від 25.10.2010р., укладений між ЖБК № 326 Будівельник-27, м. Запоріжжя та КП «Водоканал», та додаткову угоду до нього від 19.12.2011р. з моменту його вчинення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 13.04.2016 р., справу № 908/970/16 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою господарського суду від 14.04.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/970/16, присвоєно справі номер провадження 27/46/16 та призначено судове засідання на 16.05.2016р.

У судовому засіданні 16.05.2016р. судом оголошено перерву до 09.06.2016р., на підставі ст. 77 ГПК України, з метою надання сторонами додаткових доказів та документів, які необхідні для повного, всебічного та обєктивного розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 09.06.2016р.на підставі статті 69 ч.3 ГПК України продовжено строк розгляду справи № 908/970/16 до 29.06.2016р., судове засідання призначено на 22.06.2016р.

22.06.2016р. продовжено розгляд справи № 908/970/16.

Відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За ініціативою суду, відповідно до ст. 81-1 ГПК України, здійснюється фіксування судового процесу у справі № 908/970/16 за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та розяснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 22.06.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві, підтримав письмові заперечення на відзив відповідача та надав заяву про долучення доказів у справі (приєднана до матеріалів справи).

Представник відповідача у судовому засіданні 22.06.2016р. проти позову заперечив, на підставах викладених у письмовому відзиві, та письмових поясненнях, наданих до канцелярії суду 08.06.2016р. (міститься в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Позивач позов обґрунтовує наступним: 25.10.2010р. між Комунальним підприємством "Водоканал" (Водоканал) та Жи тлово-будівельним кооперативом № 326 «БУДІВЕЛЬНИК-27» (абонент) укладе но договір № 896/1 про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у сис темі каналізації.

Відповідно до п. 1.1 договору КП Водоканал забезпечує абоненту подачу питної води на господарсько-питні, побутові та технічні потреби, а також приймання стічних вод.

Крім умов договору, сторони керуються Законом України Про питну воду та питне водопостачання, Правилами користування системами комунального водопостачання і водовідведення в містах і селищах України, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, Правилами приймання стічних вод підприємств у систему каналізування м. Запоріжжя, Інструкцією про встановлення та стягнення плати за скидання промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та іншими нормативно-правовими актами.

Розділом 2 договору сторони передбачили, що договір укладений з 25.10.2010р. по 25.10.2013р. та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії, про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

За визначенням п. 3.1.1 договору водоканал забезпечує абоненту подачу питної води з напором у точці підключення вводу абонента до мереж водоканалу згідно розподілу зон обслуговування та балансової належності, а також сприймання стоків в кількості, вказаній до цього договору, з забрудненнями, не перевищуючими допустимі концентрації.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється субєктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Цивільні права і обовязки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. До зобовязань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобовязання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобовязань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначив представник відповідача, під час судового слухання справи, на даний час договір № 896/1 від 25.10.2010р. не є чинним, послуги з водопостачання та водовідведення за адресою вул. Ладозька, 17, м. Запоріжжя на потреби населення, що мешкають в даному будинку, на підставі даного договору не надаються. У зв'язку з укладенням договорів між КП «Водоканал» та мешканцями даного ЖБК (прямі договори) між КП «Водоканал» та позивачем укладений договір № 896/1 від 15.05.2013р. про надання послуг з водопостачання за вказаною адресою.

Згідно розрахунку-заявки позивача на 2013 рік водопостачання з 2013 року згідно договору № 869/1 від 15.05.2013 здійснюється лише на потреби прибирання сходів та поливання газонів.

КП «Водоканал» направляло на адресу позивача проект додаткової угоди про припинення дії договору № 896/1 від 25.10.2010 для підписання та надіслання на адресу КП «Водоканал» (супровідний лист № 5130 від 22.05.2013 з описом вкладення у цінний лист міститься в матеріалах справи).

На даний час вказана додаткова угода не підписана з боку позивача.

Отже, судом встановлено, що послуги з водопостачання на потреби населення згідно договору не надаються, а на потреби ЖБК, що полягають у прибиранні сходів та поливі газонів, укладений інший договір № 896/1 від 15.05.2013р., відповідно до якого за вказаною адресою позивачу надаються відповідні послуги.

Позивач наводить як підставу своїх позовних введення відповідачем позивача в оману щодо суб'єктного складу спірного договору, що є істотною умовою для даного виду правочинів.

Згідно з пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину. - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивачем не наведено жодних доказів, що підтверджували б введення відповідачем в оману позивача, внаслідок чого укладений спірний договір. Вважаємо, що відповідачем при укладенні договору № 869/1 від 25.10.2010р. дотримані норми чинного законодавства щодо укладення договорів, зокрема, ст.181 Господарського кодексу України, ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу свобода договору є одним з загальних та основних принципів цивільного законодавства.

Відповідач, укладаючи з позивачем договір, діяв в рамках чинного законодавства, на підставі вільного волевиявлення позивача, шляхом підписання двосторонньої угоди.

Таким чином, спірний договір є таким, що відповідає приписам чинного законодавства та укладений сторонами на підставі їх вільного волевиявлення.

Крім того, слід звернути увагу на те, що протягом дії спірного договору КП «Водоканал» неодноразово заявлялись до ЖБК № 326 «Будівельник-27» позовні заяви про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, що виникла у позивача в порушення умов вказаного договору.

Господарським судом Запорізької області прийняті наступні рішення по справам:

№ 5009/1602/12 від 18.07.2012 - стягнення основного боргу в сумі 8208,05 грн.; судовий збір - 1609,50 грн.

№ 5009/3649/12 від 16.10.2012 - стягнення основного боргу в сумі 41277,06 грн.; судовий збір - 1593,40 грн.

№ 5009/790/12 - стягнення основного боргу в сумі 13919,62 грн.; судовий збір -1609,50 грн.

Дані рішення набрали законної сили та є обов'язковими для виконання.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними» господарський суд, розглядаючи спір, зобов'язаний за власною ініціативою (незалежно від наявності відповідного клопотання сторони) розглянути договір, пов'язаний з предметом спору, на предмет відповідності чинному законодавству та визнати його недійсним у разі, якщо він суперечить чинному законодавству.

Відповідно до статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до звернення ЖБК № 326 «Будівельник-27» (вих. № 19 від 08.08.2012р.) на підставі рішення загальних зборів (витяг з протоколу № 90 від 17.03.2012р.) наказом КП «Водоканал» № 565/ахо від 14.09.2012р. з 01.09.2012р. на абонентське обслуговування прийняті мешканці будинку № 17 по вул. Ладозькій у м. Запоріжжя. Квартирні водоміри прийняті на облік КП «Водоканал».

В листі позивача вих. № 19 від 08.08.2012р. вказано про його намір припинити дію договору № 896/1, тобто вважати договір розірваним, та укласти договір про взаємні послуги між ЖБК та КП «Водоканал».

На даний час проект додаткової угоди про розірвання договору № 896/1 від 25.10.2010р., направлений КП «Водоканал» на адресу ЖБК не підписаний позивачем.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009р. КП «Водоканал» було визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення лише для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної формі власності. Лише рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 257 від 27.07.2012р. було встановлено, що КП «Водоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання питної води для потреб холодного та гарячого водопостачання, централізованого водовідведення для населення, що мешкає у будинках житлово-будівельних кооперативів, ОСББ за умови, якщо його визначено виконавцем таких послуг рішенням більшості власників (співвласників) житлових приміщень, відповідно до установчих документів ЖБК або ОСББ.

Таким чином, на час укладення спірного договору КП «Водоканал» не мало нормативних підстав для врегулювання договірних відносин будь-яким іншим способом з будь-яким іншим суб'єктом (суб'єктами).

Позивач в якості обґрунтування позову вказує на те, що на балансі ЖБК не перебуває будь-яких житлових будівель. Проте, при укладенні спірного договору позивач надавав до КП «Водоканал» підтверджуючі документи, в тому числі реєстраційне посвідчення від 28.03.1989 року щодо реєстрації будинку № 17 по вул. Ладозькій у м. Запоріжжі (23/50 частини) за Житлово-будівельним кооперативом-326 «Будівельник-27».

Таким чином, твердження позивача про перебування на його балансі будь-яких будівель не відповідає дійсності.

Питання необхідності правильного визначення моменту вчинення правочину зазначено у п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Аналізуючи положення ч. 1 ст. 215 ЦК, статей 205 - 210, 640 ЦК, Верховний Суд України зазначає про те, що є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Вимога про визнання правочину (договору) недійсним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У випадку визнання договору недійсним можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги 5 Цивільного кодексу України, а також визнання недійсним договору оренди у зв'язку з відсутністю у ньому істотних умов встановлених статтею 15 Закону України «Про оренду землі». Зазначені позивачем вимоги про визнання договору недійсним не відповідають вимогам, встановленим законодавством України.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту порушеного права (охоронюваного законом інтересу), який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч.1 статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ст. 208 Цивільного кодексу України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори страхування, кредитні угоди та ін.), оскільки зазначена форми або процедури не є елементом форми правочину. І тільки у зазначених випадках правочин є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що відповідач порушив свої зобовязання за договором, він має право на захист своїх прав у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до п 2.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 11 від 29.05.2013р. " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи договір № 896/1 від 25.10.2010р. про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у сис темі каналізації, Комунальним підприємством "Водоканал" (Водоканал) та Жи тлово-будівельним кооперативом № 326 «БУДІВЕЛЬНИК-27» дотримано вимог статті 203 Цивільного Кодексу України та мали на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони приступили до виконання договору, а відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Крім того, договір № 896/1 від 25.10.2010р. про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у сис темі каналізації не суперечить ні Цивільному кодексу України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені позивачем та відповідачем.

Таким чином, виходячи з підстав заявленого позову, суд дійшов висновку, що позивач не довів господарському суду, що в даному випадку має місце ознака, встановлена Цивільним кодексом України, необхідна для визнання недійсним договору № 896/1 від 25.10.2010р. про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у сис темі каналізації та додаткову угоду до нього від 19.12.11р. з моменту його вчинення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 22.06.2016р.судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, в позові відмовлено.

Судовий збір, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покладається на позивача при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу № 326 Будівельник-27, м. Запоріжжя до Комунального підприємства Водоканал, м. Запоріжжя відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 24.06.2016р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.