КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа№ 910/2535/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: Білоконь І.В. - дов. від 18.01.2016 року № 165/18

від відповідача: Подкуйко О.Ю. - дов. від 01.01.2016 року № 9

від третьої особи: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Акціонерна страхова компанія „ІНГО Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2016 року

у справі № 910/2535/16 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування" (м. Київ)

до Приватного акціонерного товариства „Акціонерна страхова компанія „ІНГО Україна" (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 (с. Іванків Бориспільського району Київської області)

про стягнення 9 091 грн. 12 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „АХА Страхування" з позовом до Приватного акціонерного товариства „Акціонерна страхова компанія „ІНГО Україна" про стягнення з відповідача на користь позивача, в порядку регресу матеріальних збитків останнього в сумі 9 091 грн. 12 коп.

Ухвалою від 17.02.2016 року господарський суд міста Києва залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4.

Рішенням від 21.03.2016 року господарський суд міста Києва позовні вимоги задовольнив повністю, стягнув з ПрАТ „АСК „ІНГО Україна" на користь АТ „СК „АХА Страхування" 9 091 грн. 12 коп. - страхового відшкодування та 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПрАТ „АСК „ІНГО Україна" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги та з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2016 року по справі № 910/2535/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 року ПрАТ „АСК „ІНГО Україна" було відновлено строк на апеляційне оскарження, його апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегією судів в складі: головуючий суддя Гаврилюк О.М, судді: Гончаров С.А., Коротун О.М. та призначено справу до розгляду.

В зв'язку з перебуванням судді учасника колегії Коротун О.М. у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.06.2016 року було визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Гончаров С.А.

В судове засідання 23.06.2016 року третя особа не з'явилася та своїх повноважних представників не направила. Третя особа про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка третьої особи та її повноважних представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 23.06.2016 року повноважні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги. Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у запереченні на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду та постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2015 року № 359/51/15-п, 12.12.2014 року о 18 год. 10 хв. на а/д Київ-Харків, дорожня розв'язка 45 км, ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1, не дотримався безпечної дистанції в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2015 року № 359/51/15-п ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2.

Пошкоджений автомобіль був застрахований АТ „СК „АХА Страхування" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 27.12.2013 року № 0202а/13к/пр.

Як вбачається зі страхового акту від 19.01.2015 року № 1.003.14.00881 / VESKO1099 позивачем встановлено факт настання страхового випадку та вирішено нарахувати страхове відшкодування на загальну суму 48 953 грн. 06 коп.

Зазначені кошти в розмірі 48 953 грн. 06 коп. позивачем були виплачені, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 20.01.2015 року № 152 173.

Статтею 27 Закону України „Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортним засобом - автомобілем НОМЕР_1, який спричинив ДТП та заподіяв збитки автомобілю НОМЕР_2, керував ОСОБА_4

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну внаслідок експлуатації автомобіля НОМЕР_1, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві „Акціонерна страхова компанія „ІНГО Україна, про що було укладено договір (поліс) № АІ/0726092 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (франшиза 0 грн.), відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду заподіяну, зокрема, майну третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля НОМЕР_1, і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Звертаючись з даним позов до господарського суду міста Києва позивач заявив до стягнення 9 091 грн. 12 коп. в порядку регресу.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Підсумовуючи викладене, можна зробити наступні висновки:

1. Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди.

2. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - АТ „СК „АХА Страхування", виплативши страхове відшкодування потерпілому ОСОБА_8 (як власнику, так як відповідно до листа ПАТ „Ідея Банк" від 19.08.2014 року № 16.1-05/119794 станом на 27.08.2014 року власник погасив кредит та застрахований автомобіль є вільним від застави) за договором добровільного страхування наземного транспорту від 27.12.2013 року № 0202а/13к/пр, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ПрАТ „АСК „ІНГО Україна", яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля НОМЕР_1, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

АТ „СК „АХА Страхування" реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПрАТ „АСК „ІНГО Україна", оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, а тому за таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, то стягнення виплаченого страхового відшкодування має здійснюватися в порядку суброгації, а не регресу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року зі справи № 3-303гс15 (№ 910/22731/14).

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 9 091 грн. 12 коп. (48 953 грн. 06 коп. (розмір виплаченого страхового відшкодування) мінус 0 грн. (франшиза) мінус 39 861 грн. 94 коп. (часткової сплати)).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що відповідно до ст. 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" витрати мали б відшкодовуватися з урахуванням зносу та з огляду на те, що середньорічний автопробіг автомобіля НОМЕР_2, щонайменше вдвічі більший за середньорічний пробіг для КТЗ даного класу.

Як вбачається зі звіту ТОВ „Незалежна Експертно-Асистуюча Компанія" з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу № 864_14, складеного 02.03.2015 року на підставі заяви від АТ „СК „АХА Страхування", вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, в результаті його пошкодження в ДТП складає 52 212 грн. 44 коп. з врахуванням того, що ринкова вартість автомобіля складає 288 205 грн. 73 коп., а пробіг складає 72,224 тис. км при нормативному пробігу 19,500 тис. км. (-4%).

Відповідачем було здійснено власний розрахунок вартості збитків № 134282ГО, складений 15.01.2015 року, в якому відповідач вказав ринкову вартість „Ford", д.н.з. НОМЕР_3, - 213 374 грн. 51 коп. та за перепробіг застосував коефіцієнт зносу 8%.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи звіт з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу № 864_14, поданий позивачем, складений оцінювачем ОСОБА_9, який має вищу технічну освіту та кваліфікацію оцінювача (Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача Фонда державного майна України МФ № 639 від 01.11.2003 року).

А в розрахунку вартості збитків № 134282ГО, поданому відповідачем, не зазначено ким він складений та яка кваліфікація такої особи.

Оцінюючи подані сторонами докази колегія суддів враховує те, що сторони мають розбіжності при визначенні розміру збитків, завданих пошкодженому автомобілю НОМЕР_2, та вирішення цього питання потребує спеціальних знань.

Проте оскільки сторонами не заявлялися суду клопотання про призначення судової експертизи, то колегія суддів, виходячи з наявних у справі документів, дійшла висновку, що звіт з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу № 864_14, поданий позивачем, має перевагу над розрахунком вартості збитків № 134282ГО, поданим відповідачем, оскільки він складений оцінювачем, який має кваліфікаційне свідоцтво.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що під час розгляду справи в суді відповідачем не надано належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, доказів того, що розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, в результаті його пошкодження в ДТП складає 39 861 грн. 94 коп.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на постанову ВСУ від 02.12.2015 року № 6-691цс15, оскільки в ній викладено правову позицію Верховного Суду України щодо застосування коефіцієнтів зносу для ремонту автомобіля, який був знятий з виробництва (в серпні 2009 року) до моменту настання ДТП (25.09.2013 року), в той час як при розгляді даної справи такі обставини суду не наводилися (автомобіль 2013 року випуску, 24.12.2013 року зареєстрований за ОСОБА_8, потрапив в ДТП 12.12.2014 року).

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи не вбачається доказів визнання недійсним вказаного договору страхування повністю, або окремих його пунктів, зокрема, в частині виплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність виплати страхового відшкодування позивачем страхувальнику, при чому з урахуванням фізичного зносу, який визначений оцінювачем з кваліфікаційним свідоцтвом.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що основними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Наведеним спростовується помилкове твердження відповідача про неправомірність здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в завищеному розмірі внаслідок неврахування фізичного зносу відповідних деталей, та необхідність обмеження розміру відповідальності відповідача за вказаним страховим випадком лише сумою 39 861 грн. 94 коп., розрахованою відповідачем самостійно, з урахуванням більшого коефіцієнту фізичного зносу.

Крім того, ст. 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на положення якої посилається відповідач, не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів, а Закон України „Про страхування" відповідних застережень не містить. (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2013 року у справі № 910/9).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги АТ „СК „АХА Страхування" до ПрАТ „АСК „ІНГО Україна" є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Акціонерна страхова компанія „ІНГО Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2016 року у справі № 910/2535/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2016 року у справі № 910/2535/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/2535/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

С.А. Гончаров