ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Справа № 914/3317/15

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 комунального підприємства ОСОБА_1 ліхтар б/н б/д

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2015р.

у справі №914/3317/15

за позовом ОСОБА_1 міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів

до відповідача ОСОБА_1 комунального підприємства ОСОБА_1 ліхтар, м. Львів

про стягнення 40565,74 грн.

Представники сторін в судове засідання не зявились.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі №914/3317/15 (суддя Манюк П.Т.) частково задоволено позов ОСОБА_1 міського комунального підприємства ( надалі ЛМКП) «Львівтеплоенерго», стягнуто з ОСОБА_1 комунального підприємства (надалі ЛКП) «ОСОБА_1 ліхтар» на користь позивача 39849,12 грн., а саме: 28765,37 грн. основного боргу, 1934,63 пені, 381,10 грн. 3% річних, 7550,02 грн. інфляційних втрат, 1218,00 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що з договору від 03.10.2013 р. № 1584/Ф та додатку №1 до цього договору випливає обовязок відповідача здійснювати оплату за постачання теплової енергії в гарячій воді як до нежитлового приміщення № 1, так і до нежитлового приміщення № 2 по вул. Академіка Єфремова, 37 у м. Львові, а отже, розмір основної заборгованості визначений позивачем вірно. Перевіривши правильність нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про обґрунтованість вказаних сум, проте, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст. 551 ЦК України, зменшив розмір пені на 50%.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що у нежитловому будинку № 37 на вул. Академіка Єфремова розташовані нежитлові приміщення в цокольному поверсі, які поділяються на приміщення № 1 площею 160,80 кв.м., яке використовувалося ЛКП «Старий квартал» та приміщення № 2 площею 217,20 кв.м., яке орендується ПП «Галтехбізнесресурс». На думку відповідача, сума основного боргу, а, відповідно, пеня, 3% річних та інфляційні втрати, необґрунтовано стягнуті по двох нежитлових приміщеннях, однак ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар» не має відношення до оплати за послуги теплопостачання, споживачем яких є ПП Галтехбізнесресурс.

Відповідач вимог ухвал суду від 16.05.2016р. та від 21.06.2016р. не виконав та не подав відзиву на апеляційну скаргу.

Представники сторін не забезпечили явку повноважних представників в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.202, 203).

Оскільки в матеріалах справи міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті та зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів, відповідно до ст.75 ГПК України, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без представників сторін.

30.06.2016р. до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Франківської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради про залучення її до участі у справі третьою особою, яка на заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, мотивуючи це тим, що відповідно до п.4.2 Положення про Франківську районну адміністрацію ОСОБА_1 міської ради та її структуру, вона має право управляти підпорядкованими комунальними підприємствами житлового господарства району.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів не знайшла підстав для його задоволення, оскільки із вказаного клопотання не вбачається, яким чином вирішення спору, який випливає із самостійних господарських відносини між позивачем та відповідачем, може вплинути на права або обов'язки Франківської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради щодо ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар».

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

03.10.2013р. між ЛМКП Львівтеплоенерго (теплопостачальною організацією) та ЛКП ОСОБА_1 ліхтар (споживачем) було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1584Ф (надалі договір), відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобовязання постачати відповідачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а відповідач зобовязався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (а.с. 10-13).

Відповідно до п.2.1 договору, теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору у вигоді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону, гаряче водопостачання протягом року відповідно до графіка, затвердженого органами місцевої влади.

Додатком №1 до договору «Обсяги постачання теплової енергії» (а.с. 14) та додатком №2 «Схема розмежування балансової належності теплових мереж та експлуатаційної відповідальності» (а.с. 15) сторони визначили два обєкти постачання теплової енергії споживачу, а саме: нежитлове приміщення №1 та нежитлове приміщення №2 по вул. Єфремова, 37.

Договір та додатки до нього підписані посадовими особами сторін у даній справі та скріплені їх печатками. Відповідно до п. 10.1, цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2014р. Пунктом 10.4 передбачено автоматичну пролонгацію договору у разі відсутності заперечень сторін на це.

За надані послуги теплопостачання у період з 01.05.2014 р. по 31.07.2015 р. позивач виставляв відповідачу рахунки (а.с. 31-45), проте відповідач жодної оплати за вказаний період не здійснив, у звязку з чим позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача основної суми заборгованості, 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.п. 6.2, 6.3 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідач до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом сплачує позивачу вартість гарячого водопостачання, фактично спожитої теплової енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Як зазначалось вище, у період з 01.05.2014 р. по 31.07.2015 р. відповідачу надавались передбачені договором послуги в обсягах, що підтверджуються матеріалами справи (а.с. 46-47, 73-87), у звязку з чим виставлялись рахунки на оплату цих послуг.

Відповідач не заперечує той факт, що позивач надавав йому послуги за договором, так само, як і не заперечує обсягів, вартості наданих послуг та факту несплати ним вартості наданих послуг. Вказане, зокрема, вбачається з апеляційної скарги, письмових пояснень, відзиву на позовну заяву, а також із акту звірки взаєморозрахунків між сторонами за договором станом на 01.11.2015р. (а.с. 115). Єдиним основним аргументом відповідача, на підставі якого він не погоджується із нарахованою заборгованістю, є той факт, що приміщення №2 перебуває в оренді ПП «Галтехбізнесресурс», а отже, на думку відповідача, він не зобовязаний здійснювати оплату за теплову енергію в цій частині.

Із вказаним твердженням скаржника колегія суддів не може погодитись, оскільки, згідно додатків №1 та №2 до договору від 03.10.2013 р. № 1584/Ф сторони передбачили, що теплопостачальна організація постачає теплову енергію до наступних обєктів споживача: нежитлового приміщення № 1 та нежитлового приміщення № 2 по вул. Академіка Єфремова, 37 у м. Львів, а відтак відповідач зобовязаний виконувати умови договору щодо оплати за одержану теплову енергію, яка постачається до його обєктів.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2015р. у справі №914/3544/15 з ПП «Галтехбізнесресурс» стягнуто на користь ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар» 15566,78 грн. за фактично надані послуги з постачання теплової енергії за період, що є предметом даного спору (01.05.2014 р. 31.07.2015 р.). Даним рішенням скаржник намагається обґрунтувати, що він не зобовязаний здійснювати позивачу оплату за постачання теплової енергії в гарячій воді у приміщенні № 2. Проте, задовольняючи позов у справі №914/3544/15, Господарський суд Львівської області зазначив, що між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ПП «Галтехбізнесресурс» не укладалось договору на постачання теплової енергії; підставою для стягнення з ПП «Галтехбізнесресурс» вищезазначеної суми був договір від 03.10.2013 р. № 1584/Ф між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар» та відповідні рахунки, які виставлялись відповідачем для ПП «Галтехбізнесресурс».

Виходячи з того, що позивач самостійно не надавав ПП «Галтехбізнесресурс» послуги з постачання теплової енергії, а договір між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «ОСОБА_1 ліхтар» визначає приміщення № 2 як один із обєктів постачання теплової енергії в гарячій воді, вимогу про стягнення основної заборгованості в розмірі 28765, 37 грн., колегія суддів вважає підставною та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Перевіривши нараховані суми інфляційних втрат в розмірі 7550,02 грн., 3 % річних в розмірі 381,10 грн. та пені в розмірі 3869,25 грн., колегія суддів дійшла висновку про їх правильність.

Судом першої інстанції було також зменшено розмір пені на 50% від заявленої до стягнення суми із врахуванням обєктивних обставин, які мають значення при прийнятті такого рішення, а саме: того, що відповідач є комунальним підприємством та того, що він має значну кредиторську заборгованість перед іншими особами. Судова колегія зазначає, що згідно ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, при реалізації якого було враховано як інтереси відповідача, так і позивача (боржник не був звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобовязань, а лише було зменшено розмір пені, що підлягає стягненню).

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника. У звязку з тим, що ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 16.05.2016р. скаржнику було відстрочено сплату судового збору до початку розгляду апеляційної скарги, проте вимог цієї ухвали ним не було виконано і судового збору не сплачено, судовий збір підлягає стягненню зі скаржника в дохід Державного бюджету України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, ОСОБА_1 апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі №914/3317/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 комунального підприємства ОСОБА_1 ліхтар без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 комунального підприємства ОСОБА_1 ліхтар (79013, м. Львів, вул. Коновальця, 27, ідентифікаційний код 20807029) в дохід Державного бюджету України (ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку 825014, отримувач УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, ідентифікаційний код отримувача 38007620, рахунок 2006) 1339,8 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Кузь В.Л.