КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа№ 910/31247/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркона»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.01.2016

у справі № 910/31247/15 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркона»,

до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,

про визнання недійсним арбітражного застереження до договору кредиту від 18.10.2006 №355-24/2-042,

за участю представників сторін:

від позивача: Карпов В.О. - директор (витяг з ЄДРПОУ №21620705 від 19.01.2016);

від відповідача: Ганага А.С. - представник (довіреність №02-36/3075 від 23.06.2014),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркона» (надалі - ТОВ «Аркона», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач) про визнання недійсним арбітражного застереження до договору кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, необхідних для його чинності, встановлених частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у справі №910/31247/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркона» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Федорчук Р.В., судді Лобань О.І., Майданевич А.Г, розгляд справи призначено на 21.03.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 розгляд справи відкладено на 20.04.2016.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 №09-52/969/16 у зв'язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл, за яким справа №910/31247/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Федорчук Р.В., судді Лобань О.І., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016 у вищезазначеному складі суду апеляційну скаргу прийнято до провадження.

Через відділ документального забезпечення 20.04.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркона» надійшла заява про відвід складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 заяву про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Федорчук Р.В., судді Лобань О.І., Тищенко А.І. залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 заяву суддів Федорчука Р.В. (головуючий) та Лобаня О.І. про самовідвід у справі №910/31247/15 задоволено.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2016, у зв'язку із самовідводом головуючого судді Федорчука Р.В. та судді Лобаня О.І., призначено повторний автоматизований розподіл справи, на підставі якого справа № 910/31247/15 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження у вищезазначеному складі суду та призначено до розгляду на 01.06.2016.

У судовому засіданні 01.06.2016 було оголошено перерву до 23.06.2016 в порядку статті 77 ГПК України, у зв'язку із задоволенням клопотання представника позивача.

В судовому засіданні 23.06.2016 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов ТОВ «Аркона» задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

23.06.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 18.10.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аркона" (в тексті договору - позичальник) був укладений договір кредиту №355-24/2-042, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 423 062,00 грн зі сплатою 17,5 процентів річних та комісій в розмірі та порядку, визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1 до цього договору, що є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

Згідно з пунктом 6.2. договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (пункт 7.3. договору).

Визначаючи правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі мають ознаки кредитного договору, за яким, у відповідності до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав, що при укладенні третейської угоди у вигляді застереження в кредитному договорі сторонами не було дотримано вимог статті 18 Закону України «Про третейські суди», положення пункту 6.2. договору суперечать вимогам статті 12 вказаного Закону, а тому наявні підстави для визнання вказаного третейського застереження недійсним.

Крім того, у зв'язку з тим, що кредитний договір, як стверджує позивач, є договором приєднання, у нього була відсутня можливість запропонувати свої умови правочину, а тому підписання трейського застереження, викладеного в пункті 6.2. договору, було здійснено без волевиявлення позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного третейського застереження недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, підписавши договір з третейським застереженням, позивач підтвердив згоду зі всіма умовами договору, як істотними згідно з чинним цивільним та господарським законодавством, так і з визначеними сторонами договору.

Згідно з частиною 2 статті 634 Цивільного кодексу України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Виходячи зі змісту наведеної норми, твердження апелянта про те, що укладений сторонами договір кредиту є договором приєднання, у зв'язку з чим останній не міг запропонувати свої умови договору відхиляються колегією суддів, оскільки позивачем не надано доказів про наміри внесення ним пропозицій щодо зміни умов договору кредиту та відмови банку у їх прийнятті.

Щодо тверджень апелянта про невідповідність оспорюваної третейської угоди вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Аналіз зазначеної статті свідчить про те, що регламент третейського суду є частиною угоди, сторони зобов'язані керуватись регламентом третейського суду, незалежно від того, чи він оформлений на паперовому носії як додаток до договору чи ні.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що положення про постійно діючий третейський суд та регламент третейського суду затверджуються його засновником і публікуються.

Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків створений та діє на основі Закону України «Про третейські суди», Положення про Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків та Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, які є відкритими для доступу та з якими кожна сторона має рівні права на ознайомлення у Третейському суді або на сайті суду (http://tretsud.aub.org.ua/).

Враховуючи вищезазначене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що законом не встановлено, а також сторонами кредитного договору не передбачено обов'язку ПАТ «Укрсоцбанк» ознайомлювати позивача з Регламентом третейського суду або додавати його у якості додатку до договору, що містить третейське застереження.

Апелянт також зазначив, що в оспорюваній третейській угоді не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані її сторони, їх місцезнаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом України від 05.03.2009 року №1076-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів на виконання рішень третейських судів» було внесено зміни до Закону України "Про третейські суди", зокрема, статтю 12 доповнено новою частиною такого змісту: «Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди».

Відповідно до частини 2 статті 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, на момент укладення третейської угоди, 18.10.2006, законодавством не було передбачено необхідності обов'язкового зазначення відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, інформації про предмет спору, місце і дату укладення угоди тощо.

Крім того, враховуючи, що третейське застереження є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, відповідна інформація визначена іншими пунктами даного договору.

Доводи позивача про обмеження його конституційного права на судовий захист компетентним судом, уповноваженим здійснювати правосуддя, у зв'язку з включенням до договору третейського застереження, викладеного у пункті 6.2 договору, відхиляються колегією суддів як необгрунтовані з огляду на те, що обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64).

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підписавши договір, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з пунктом 6.2. договору. Останній на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей, як це передбачено частиною 4 статті 181 Господарського кодексу України.

Таким чином, сторонами під час укладання третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі кредиту №355-24/2-042 від 18.10.2006 були дотримані вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність третейського застереження, викладеного у пункті 6.2. договору, та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування до спірних відносин наслідків спливу строку позовної давності.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 №10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення його прав, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у справі №910/31247/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркона» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркона» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у справі №910/31247/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у справі №910/31247/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/31247/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська