ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа № 911/1588/16

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельне підприємство Укргазкомплект, Київська обл., с. Петровське

до Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпідводтрубопровід, Київська обл., смт Макарів

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: не прибув

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 14.06.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.05.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельне підприємство Укргазкомплект (далі ТОВ ВБП Укргазкомплект/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпідводтрубопровід (далі ТОВ Укрпідводтрубопровід/відповідач) про визнання недійсним договору поставки №2509/4 від 25.09.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрпідводтрубопровід та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельне підприємство Укргазкомплект.

Відповідач позов не визнав з підстав, викладених представником відповідача згідно усних пояснень, наданих у судовому засіданні 14.06.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.05.2016 порушено провадження у справі №911/1588/16, розгляд справи призначено на 23.05.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.05.2016 розгляд означеної справи відкладено на 14.06.2016.

13.06.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду зазначеної справи у звязку з перебуванням юриста ТОВ ВБП Укргазкомплект у відрядженні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Зокрема, такими обставинами є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

З огляду вищезазначеного, враховуючи відсутність передбачених процесуальним законодавством підстав для відкладення розгляду означеної справи, у той час як відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд дійшов висновку про відхилення клопотання позивача про відкладення розгляду справи №911/1588/16 та можливість розгляду відповідної справи у судовому засіданні 14.06.2016 за відсутності представника позивача.

14.06.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпідводтрубопровід надійшла зустрічна позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельне підприємство Укргазкомплект про стягнення 1 736 929,93 грн заборгованості за договором поставки №2509/4 від 25.09.2012.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.06.2016 повернуто зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпідводтрубопровід до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельне підприємство Укргазкомплект про стягнення 1 736 929,93 грн без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

25.09.2012 між ТОВ Укрпідводтрубопровід (далі-продавець) та ТОВ ВБП Укргазкомплект (далі-покупець) було укладено договір поставки №2509/4 (далі-договір поставки), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобовязався постачати покупцю товари на обєкт: «Поштова площа» окремими партіями за тендерними цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджується сторонами в специфікаціях, які є невідємною частиною договору (далі - товар), а покупець зобовязався приймати товар та оплачувати його на встановлених договором умовах.

Відповідно до пп. 2.1., 2.2., 4.1., 7.1. та 7.2. договору поставки договір вступає в дію з дати його підписання повноважними представниками обох сторін та діє до 31.12.2012.

У разі відсутності до дати закінчення строку дії договору офіційного письмового повідомлення рекомендованим листом від будь-якої зі сторін до іншої сторони про небажання продовжувати договірні відносини, строк дії договору вважаться автоматично продовженим, кожного разу, до 31 грудня наступного року, включно.

Товар вважається поставленим по ціні, вказаній в накладній на відпуск товару, підписаній уповноваженим представниками сторін, яка є невідємною часиною цього договору.

Передача (приймання-здачі) товару по кількості і якості здійснюється в присутності уповноважених представників сторін. Товар вважається переданим продавцем і отриманим покупцем по кількості та якості згідно з підписаними сторонами товарними накладними.

Позивач, в обґрунтування поданого позову зауважив про те, що сторони, укладаючи договір поставки, заздалегідь та свідомо обумовили відсутність настання відповідних правових наслідків внаслідок укладення такого правочину, оскільки в подальшому сторони не мали на меті та не виконували умови договору, товар відповідачем не поставлявся, а інші дії сторін щодо сплати коштів та оформлення податкової звітності за таким договором мали ознаки безтоварних операцій.

До того ж, позивач зазначив про відсутність будь-якого документального погодження сторонами спірного правочину будівельних матеріалів та наявності їх на балансі відповідача.

З огляду зазначеного, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір поставки є фіктивним, тобто таким який не був спрямованим на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, позивач просить визнати відповідний правочин недійсним з підстав ч. 5 ст. 203 та ст. 234 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 14.06.2016 представник відповідача надав суду усні пояснення разом з підтверджуючими такі пояснення документами, відповідно до яких ТОВ Укрпідводтрубопровід заперечило проти заявленої вимоги позивача з огляду на те, що спірний правочин виконувався сторонами, оскільки продавцем протягом 2012 2014 років поставлено будівельні матеріали, а покупцем відповідно було прийнято такий товар та здійснено часткові розрахунки за такий товар.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд встановив, що заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 ст. 11, ст. 202, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2.1 постанови Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України, з підстав яких позивачем заявлено відповідну позовну вимогу, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Поряд з тим, пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 передбачено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 265, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статей 32 - 36 ГПК України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору

Як слідує з наданих відповідачем копій видаткових накладних та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) протягом 2012-2014 років на підставі договору поставки №2509/4 від 25.09.2012 ТОВ Укрпідводтрубопровід було поставлено, а ТОВ ВБП Укргазкомплект прийнято товар, будівельні матеріали, що підтверджується підписами та відбитками печаток товариств на зазначених видаткових накладних та актах здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Таким чином, оскільки відповідно до наявних в матеріалах справи доказів сторонами було вчинено дії щодо поставки та прийняття товару за спірним правочином, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо фіктивності відповідного договору поставки та відсутності у сторін наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

До того ж, позивачем не доведено належним та допустимими доказами тих обставин, що як і продавець, так і покупець за спірним правочином не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Посилання ж позивача на відсутність доказів виконання позивачем окремих пунктів договору, а саме надання сертифікатів якості на відповідний товар, судом визнаються неспроможними в силу того, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.03.2014 у справі №921/892/13-г.

Інших підстав, для визнання спірного правочину недійсним, позивачем не визначено.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин фіктивності договору поставки, наявність яких є необхідною умовою для визнання відповідного правочину недійсним з підстав ч. 5 ст. 203 та ст. 234 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання договору поставки №2509/4 від 25.09.2012 недійсним.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 32-36, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 173, 193, 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 203, 215, 234, 712 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 29.06.2016.

Суддя В.А. Ярема