КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа№ 910/2803/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Метель І.О. - представник;

Від відповідача: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник"

на Рішення Господарського суду м. Києва від 30.03.2016

у справі № 910/2803/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш"

до Приватного акціонерного товариства "Переробник"

про стягнення 1 863 392,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш" звернуловся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Переробник" про стягнення 1 863 392,06 грн., з яких 1 238 800,32 грн. основного боргу, 99 256,79 грн. пені, 50 725,55 грн. 3% річних та 474 609,40 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем розрахунків за надані митно-брокерські послуги, що передбачені Договором доручення №15/02/2013-5 від 15.02.2013 та додатком №1 до Договору №15/02/2013-5, які були виконані позивачем в обумовленому порядку та обсязі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016у справі № 910/2803/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш" до Приватного акціонерного товариства "Переробник" про стягнення 1 863 392,06 грн. задоволені повністю.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Переробник" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш" 1 238 800,32 грн. заборгованості, 99 256,79 грн. пені, 474 609,40 грн. втрат від інфляції, 50 725,55 грн. 3% річних, а також 27 950,89 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем документально доведено факт виконання Договору доручення щодо виконання митно-брокерських послуг на загальну суму 1 238 800,32 грн., у той час, як відповідач не розрахувався за надання за його замовленням послуг.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків та недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2016 колегією суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Алданової С.О., суддів Дикунської С.Я., Мартюк А.І. та прийнято вказану апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 06.06.2016.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 № 09-52/2084/16 у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) у справі Алданової С.О. на лікарняному, відповідно до підпункту 2.3.50, пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2803/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник" у справі № 910/2803/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.06.2016.

12.05.2016 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову в якій позивач просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача на строк до вирішення справи по суті. В обґрунтування заяви позивач зазначає, що необхідність вжиття заходів до забезпечення позову є цілеспрямоване затягування відповідачем розгляду справи для можливого відчуження свого майна та виведення грошових коштів з банківських рахунків.

Представником позивача 06.06.2016 через відділ документального забезпечення суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 23.06.2016, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у позовній заяві, відзиві на апеляційну скаргу та заяві про забезпечення позову, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Що стосується поданої позивачем заяви про забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов може бути забезпечено, у тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.12.2011 №16 „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача на строк до вирішення справи по суті.

Тобто, колегія суддів зазначає, що співвідношення вимог позивача з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту є неадекватним.

Саме лише припущення позивача, що відповідач цілеспрямовано затягує розгляд справи для можливого відчуження свого майна та виведення грошових коштів з банківських рахунків, не може сприйматися колегією суддів як доказ в розумінні ст. 32 ГПК України.

А тому колегія суддів приходить до висновку, що оскільки правові підстави для вжиття заходів до забезпечення позову відсутні, то в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Щодо цього, колегія зазначає, що предметом позовних вимог є стягнення грошових сум за невиконання умов договору.

Тоді як у своїй заяві про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на все майно, що належить відповідачеві.

В даному випадку предмет позову і заходи щодо забезпечення позову не співпадають.

Таким чином, за обставин, викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи викладені в заяві є необґрунтованими, докази які б свідчили про наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову в матеріалах справи відсутні.

А тому колегія суддів приходить до висновку, що оскільки правові підстави для вжиття заходів до забезпечення позову відсутні, то в задоволенні даної заяви слід відмовити.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш" (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Переробник" (замовник) укладено Договір доручення № 15/02/13-5, відповідно до п.1.1 договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується за обумовлену плату та в зазначений термін надавати послуги по декларуванню товарів, майна, транспортних засобів та інших предметів (надалі Товарів), що переміщуються через митний кордон України, представляти інтереси замовника в митних органах України, надавати та отримувати необхідні документи пов'язані з митним оформленням товарів, обліком замовника у митних органах України, сплачувати податки та митні збори та інші платежі, проводити ідентифікаційні огляди товарів замовника, бути присутнім при митному огляді товарів.

Пунктом 0.2 визначено, що замовник подає заявку, щодо конкретного переліку послуг, встановлення строків виконання цих послуг, на кожну партію товарів окремо, що узгоджується із виконавцем. Заявка може подаватися як в письмовій, електронній формі так і засобами телефонного зв'язку.

За змістом пункту 5.1 за надання послуг відповідно до п. 1.1. Договору, замовник сплачує виконавцю винагороду в сумі згідно з тарифами зазначеними в додатку №1 до чинного договору, що є його невід'ємною частиною.

Згідно з пунктом 5.2. оплата послуг виконавця проводиться в національній валюті України шляхом безготівкового розрахунку у вигляді 100% передоплати на рахунок банківської установи виконавця, не пізніше одного банківського дня до моменту митного оформлення ВМД.

Відповідно до пункту 5.3 по факту виконання робіт, надання послуг, виконавець в триденний термін надає замовнику акт виконаних робіт, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до пункту 9.3 припинити дію Договору люба із сторін має право тільки після виконання нею взятих на себе обов'язків.

Пунктом 9.4.зазначено, що даний Договір вступає в силу з моменту підписання і діє протягом року. Якщо сторони по закінченні строку дії Договору не повідомили про продовження письмово він вважається продовженим на наступний рік.

Додатком № 1 до Договору-доручення № 15/02/13-5 сторони погодили тарифи на митно-брокерські послуги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метенергомаш".

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір № 15/02/13-5 є договором доручення.

Згідно частини 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 193 Господарського кодексу України)

В силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статтей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем під час строку дії Договору надавалися відповідачу в обумовленому Договором порядку та обсязі митно-брокерські послуги на суму 1 238 800,32 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи актами виконаних робіт, які підписані сторонами, скріплені печатками та не містять зауважень.

Проте відповідач у встановлені Договором строки послуги за вказаними актами повністю не оплатив, надання на його замовлення послуг не спростував, і доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та/або комплектності виконаних позивачем за Договором та відображених у вказаних актах послуг матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що строк виконання грошового зобов'язання відповідачем за Договором на момент подання позовної заяви настав.

Доказів на підтвердження погашення існуючої заборгованості відповідач суду не надав.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача 1 238 800,32 грн. основного боргу обґрунтованими.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 99 256,79 грн. пені, 50 725,55 грн. 3% річних та 474 609,40 грн. інфляційних втрат.

Стосовно цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань, погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення 50 725,55 грн. 3% річних та 474 609,40 грн. інфляційних втрат .

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, відповідно до п. 5.4 при несвоєчасній оплаті замовником послуг виконавця, в разі відсутності попередньої письмової домовленості про перенесення строку платежу, замовник виплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що судом встановлений факт порушення відповідачем свого грошового зобов'язання, позивачем, на підставі пункту 5.4 Договору, правомірно нараховано відповідачу пеню за неналежне виконання умов договору у розмірі 99 256,79 грн.

Що стосується доводів апелянта стосовно неналежності і як наслідок невідповідність ряду актів виконаних робіт в якості первинних документів.

Як вбачається зі змісту актів здачі-приймання робіт позивачем було зазначено реквізити (розрахунковий рахунок, місцезнаходження) відповідача, що співпадають з реквізитами, які зазначені в Договорі.

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи копій актів здачі-приймання вони підписані та скріплені печаткою ПрАТ „ПЕРЕРОБНИК", що підтверджує договірні зобов'язання, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору.

Відповідно до пункту 5.3 Договору доручення 15/02/13-5 від 15.02.2013, акт виконаних робіт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, а тому доводи відповідача які викладені в апеляційній скарзі з цього приводу є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми є обґрунтованими.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено частково, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник"

залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 року у справі №910/2803/16 залишити без змін.

В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Матеріали справи № 910/2803/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська