КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2016 р. Справа№ 910/30238/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Лисюк О.Г. (довіреність №050116/1 від 05.01.2016 р.)

від відповідача - Головіна О.І. (довіреність №010-01/6986 від 31.08.2012 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - НІКО»

на рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р.

у справі №910/30238/15 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - НІКО»

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

про визнання недійсними окремих положень договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - НІКО» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним п. 5.2.10.9 Генеральної кредитної угоди №151112N2 від 11.04.2012 р., визнання недійсним п. 4.3.1.1. Кредитного договору №151313К8 від 14.06.2013 р. та стягнення з відповідача суми сплаченої комісії за управління кредитною лінією у розмірі 507164,11 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р. у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення було неповно досліджено докази, порушено норми матеріального права та недотримано норми процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

11.04.2012 р. між ТОВ «Торговий дім - НІКО» (позичальник) та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (банк) укладено Генеральну кредитну угоду № 151112N2 з метою визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності позичальника, яке здійснюється відповідно до Генеральної угоди шляхом укладення кредитних договорів.

Відповідно до положень Генеральної угоди банк проводить кредитні операції в межах лімітів, визначених п. 4.5 Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов кредитного договору, укладеного в рамках Генеральної угоди (п. 4.1 Генеральної угоди).

Згідно п. 4.3 Генеральної угоди, строк користування кредитом за Генеральною угодою встановлюється до 10.04.2014 р.

Процентна ставка визначається у кредитному договорі за згодою сторін відповідно до ст. 6 Генеральної угоди (п. 4.4 Генеральної угоди).

Загальний ліміт заборгованості за Генеральною угодою: загальний розмір заборгованості позичальника за кредитом за Генеральною угодою не може перевищувати еквівалент 50400000,00 грн. (4.5.1 Генеральної угоди).

На підставі додаткової угоди № 151112N2-2 від 14.06.2013 р. до Генеральної кредитної угоди ТОВ «ТД - НІКО» приєднався до умов Генеральної угоди.

14.06.2013 р. між відповідачем (банк) та позивачем (позичальник 2) укладено договір № 151313К8 про кредитування шляхом відкриття безвідкличного документарного підтвердженого непокритого акредитиву, відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити позивачеві акредитив та, внаслідок зовнішнього фінансування проекту за рахунок коштів Інобанку, надати позивачеві кредит на умовах кредитного договору з лімітом кредитної лінії у розмірі 8000000,00 доларів США, граничним терміном відкриття акредитива до 103 календарних днів з дати відкриття першого акредитиву, строком погашення до 97 днів з дати відкриття кожного акредитиву, на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання.

У подальшому сторонами до кредитного договору вносилися зміни.

Вид кредиту - відновлювальна кредитна лінія.

Згідно п. 3.1.3 кредитного договору, акредитив відкривається банком на підставі заяви позивача про відкриття документарного акредитива.

Ліміт кредитної лінії - 8000000,00 доларів США (п. 3.2.1 договору).

Пунктом 3.2.5 кредитного договору визначено фіксований тип процентної ставки за користування кредитом. Проценти за користування кредитом сплачуються позивачем, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 9,5 % річних.

Пунктом 4.3.1.1 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, розмір ставки комісії за управління, визначений у п. 3.2.2.1 договору, збільшується на 0,085 % процентних пункти за кожне таке порушення, на період, починаючи з першого дня другого місяця кварталу, наступного за кварталом, у якому позичальником порушені зобов'язання, визначені п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, та закінчуючи останнім днем першого місяця (включно) кварталу, наступного за кварталом, в якому позичальником виконано зазначені зобов'язання.

Ненадання позичальником до банку довідки про заборгованість позичальника за кредитними операціями, довідки про обсяги грошових надходжень у строки, зазначені у п. 6.10.1 Генеральної угоди, вважається невиконанням зобов'язань, визначених п 5.2.10.9 Генеральної угоди.

При цьому, у разі якщо на підставі довідки про обсяги грошових надходжень, яку надано після закінчення строку, зазначеного у п. 6.10.1 Генеральної угоди, підтверджено виконання вимог п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, період, за який застосовується збільшений розмір ставки комісії за управління відповідно до попереднього абзацу цього підпункту договору, закінчується останнім днем місяця (включно), у якому позичальником надано відповідну довідку до банку.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та залишається чинним до дати повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

15.08.2013 р., на підставі додаткової угоди № 151112N2-3, до Генеральної угоди внесено зміни, внаслідок яких єдиним позичальником за Генеральною угодою залишився позивач.

На підставі Протоколу № 16/2013 Загальних зборів учасників ТОВ «ТД-НІКО» від 19.09.2013, найменування позивача, ТОВ «ТД - НІКО», змінено на ТОВ «Торговий дім - НІКО».

09.01.2015 р. між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду № 151313К8-23, якою кредитний договір викладено у новій редакції.

Пунктом 5.2.10.9 Генеральної угоди, з урахуванням внесених змін, передбачено, що позичальник зобов'язується сприяти переведенню до банку загальних грошових потоків підприємств на їх поточні рахунки, відкриті у банку, таким чином, щоб частка загальних грошових потоків підприємств за квартал на ці рахунки була не меншою, ніж частка, яку становить поточна заборгованість підприємств за кредитними операціями банку в загальному кредитному портфелі підприємств на перший банківський день звітного кварталу, а у випадку кредитної заборгованості підприємств перед іншими банківськими установами - не меншою ніж 80 % від загальних грошових потоків ДП «Термінал» на його поточні рахунки, відкриті у банківських установах, та не меншою ніж 40% від загальних грошових потоків ТОВ «НІКО-Україна» на його поточні рахунки, відкриті у банківських установах, та підтримувати їх у зазначеному обсязі протягом терміну дії Генеральної угоди та сприяти в наданні підприємствами довідок про обсяги грошових надходжень на їх рахунки в інших банках та довідок про заборгованість підприємств за кредитними операціями в інших банках, надані іншими банківськими установами. Контроль здійснюється щоквартально. Перший контроль ТОВ «НІКО-Україна» здійснюється за результатами 3-го кварталу 2014 року та у подальшому щоквартально.

Позичальник зобов'язується сприяти переведенню до банку 100% грошових потоків ТОВ «Автоальянс Київ» на поточні рахунки, що відкриті у банку протягом дії Генеральної угоди. Перший контроль здійснюється за результатами 4-го кварталу 2014 року. Для ТОВ «Автоальянс Київ» встановлюється допустиме відхилення в обсягах проведення грошових потоків на рахунки у банку у розмірі 5%.

Відповідно до визначень, наведених у Генеральній угоді, з подальшими змінами, для цілей цієї угоди підприємствами є ДП «Укртермінал», ТОВ «НІКО-Україна» та ТОВ «Автоальянс Київ». Загальні грошові потоки - загальна сума кредитового обороту по поточному рахунку позичальника (позивача).

Згідно п. 3.2.2.1 кредитного договору, з подальшими змінами, розмір ставки комісії за управління становить 0,025 % від ліміту заборгованості, зазначеного в графіку зміни ліміту заборгованості.

Пунктом 4.3.1.1 Генеральної угоди передбачено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктом 5.2.10.9 Генеральної угоди, розмір ставки комісії за управління, визначений п. 3.2.2.1 кредитного договору, збільшується на 0,085 процентних пункти за кожне таке порушення, на період, починаючи з першого дня другого кварталу, наступного за кварталом, у якому позичальником (позивачем) порушені зобов'язання, визначені п.п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, та закінчуючи останнім днем першого місяця (включно) кварталу, наступного за кварталом, в якому позичальником виконано зазначені зобов'язання.

З метою перевірки виконання позичальником п. 5.2.10.9 Генеральної угоди сторони передбачили в п. 6.10.1.1 Генеральної угоди зобов'язання позичальника надавати до банку довідки про заборгованість позичальника та підприємств за кредитними операціями, наданими банківськими установами, а також довідки про обсяги грошових надходжень на рахунки позичальника та підприємств в інших банках, надані банками.

Як вбачається з матеріалів справи, у подальшому позивач не виконав обов'язку, покладеного на нього п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, внаслідок чого в період з березня 2015 року по липень 2015 року сплатив на користь відповідача передбачену п. 4.3.1.1 комісію в сумі 275520,60 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 6273 від 10.03.2015 р., № 6349 від 19.03.2015 р., № 6553 від 07.04.2015 р., № 6773 від 15.05.2015 р., № 29884 від 29.05.2015 р., № 6940 від 04.06.2015 р., № 7256 від 06.07.2015 р., № 7515 від 07.08.2015 р., наявних у матеріалах справи.

Додатково, відповідач листами (вих. № 040-06/517 від 05.02.2015 р., № 040-06/3665 від 28.07.2015 р. та № 040-06/3700 від 30.07.2015 р.) повідомив позивача про порушення останнім вимог п. 5.2.10.9 Генеральної угоди та примусове списання з рахунку позивача, відкритого в установі відповідача, на підставі п.п. 8.1.3, 11.2.15 кредитного договору, додаткової штрафної комісії за управління кредитною лінією, у розмірі 463287,00 грн. Факт списання підтверджений копією платіжного доручення № 15180 від 29.07.2015 р., наявного у матеріалах справи.

В той же час, на думку позивача, умови п. 5.2.10.9 Генеральної кредитної угоди № 151112N2 від 11.04.2012 р. та п. 4.3.1.1 кредитного договору № 151313К8 від 14.06.2013 р., не відповідають положенням діючого законодавства та мають бути визнані недійсними з огляду на порушення умов ст.ст. 511, 614 ЦК України, а саме з підстав відсутності у позивача обов'язку нести відповідальність за невиконання третіми особами покладених на них зобов'язань.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до підприємств (листи вих. № 070414/1 від 07.04.2014 р., № 070414/2 від 07.04.2014 р. та № 200814/1 від 20.08.2014 р., наявні у матеріалах справи) із проханням перевести свої грошові обороти у визначених розмірах до установи відповідача, чим, на його думку, виконав зобов'язання, передбачені п. 5.2.10.9 Генеральної угоди.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що з моменту укладення сторонами Генеральної угоди та кредитного договору, сторонами неодноразово вносилися зміни та доповнення до умов зазначених договорів.

Зокрема, погодженням п.п. 11.2.2, 11.2.3, 11.2.14 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 151313К8-23 від 09.01.2015 р., позичальник підтвердив, що кредитний договір не суперечить договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника, є дійсним і обов'язковим законним зобов'язанням, порушення якого є підставою для притягнення позичальника до відповідальності, в т.ч. шляхом застосування до нього санкцій, а також, що перед укладанням цього договору позичальнику повідомлено банком усю необхідну інформацію щодо умов надання кредиту, позичальник ознайомлений з усіма положеннями цього договору, у т.ч. зі своїми обов'язками та необхідністю їх належного і своєчасного виконання, відповідальністю тощо, у позичальника відсутні заперечення щодо будь-яких відповідних умов цього договору.

Відтак, при укладенні спірних договорів позичальник в повній мірі ознайомився з їх змістом, порядком та умовами здійснення платежів за договорами, погодився з ними і визнав обов'язковими для виконання, прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов спірних договорів, зокрема, передбачених п. 5.2.10.9 Генеральної кредитної угоди та п. 4.3.1.1 кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджено, що з моменту укладення Генеральної угоди та кредитного договору позивач належним чином виконував обов'язки щодо сприяння переведенню на рахунки відповідача грошових потоків підприємств у встановленому розмірі.

Однак, у січні 2015 року відповідачем, за результатами аналізу наданих позивачем довідок з інших банківських установ, було встановлено, що позивач свої обов'язки в зазначеній частині належним чином не виконав, внаслідок чого відповідач листом (вих. № 040-06/517 від 05.02.2015 р.) повідомив позивача про допущені ним порушення з вимогою надати пояснення щодо невиконання договірних зобов'язань.

Позивач відповіді на вказаний лист не надав, однак на підставі платіжних доручень № 6273 від 10.03.2015 р., № 6553 від 07.04.2015 р., № 29844 від 29.05.2015 р. добровільно сплатив комісію за управління кредитом за лютий-березень 2015 року за збільшеною на 0,085% ставкою, як-то передбачено положеннями п. 4.3.1.1 Генеральної угоди.

У подальшому, листами вих. № 040-06/2160 від 28.04.2015 р., вих. № 040-06/3665 від 28.07.2015 р., відповідач повідомив позивача про невиконання останнім умов пп. 5.2.10.9 Генеральної угоди, що встановлено за результатами аналізу грошових потоків підприємств в першому та другому кварталах 2015 року.

Не надавши відповідей на зазначені повідомлення, позивач, на підставі платіжних доручень № 7515 від 07.08.2015 р., № 8141 від 18.11.2015 р., добровільно сплатив на користь відповідача комісію за збільшеною на 0,085% ставкою за управління кредитом за липень-жовтень 2015 року.

Таким чином, добровільне виконання позивачем спірних умов договорів свідчить про визнання ним законності та обґрунтованості зазначених положень.

Стосовно тверджень позивача щодо звернення до підприємств із вимогою перевести свої грошові обороти у визначених розмірах до установи відповідача, слід зазначити таке.

Матеріалами справи підтверджується, що за наслідками отримання позивачем листів відповідача щодо невиконання ним п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, позивач не надав відповідачеві будь-яких доказів вжиття ним заходів, спрямованих на виконання обов'язку, передбаченого спірними положеннями договорів.

Листом від 18.08.2015 р. (вих. № 150818/01), позивач запропонував відповідачеві продовжити строк дії Генеральної угоди, зменшивши встановлений ліміт заборгованості, та не вважати подією невиконання зобов'язань порушення умов з переведення грошових потоків у зв'язку із скрутним фінансовим станом підприємства позивача.

Зазначена обставина є доказом визнання позивачем факту порушення спірних умов договорів та спрямованості на подальшу співпрацю із відповідачем на існуючих умовах.

Крім того, твердження позивача щодо відсутності у нього обов'язку нести відповідальність за невиконання підприємствами покладених на них умовами договору зобов'язань не знайшло свого підтвердження з огляду на те, що умовами Генеральної угоди та кредитного договору безпосередньо на підприємства не покладено обов'язку з переведення до установи відповідача загальних грошових потоків підприємств на їх поточні рахунки, відкриті в такій установі, в розмірах, передбачених п. 5.2.10.9 Генеральної угоди, в той час як на позивача покладений обов'язок сприяти здійсненню підприємствами таких дій.

Згідно умов Генеральної угоди, такий обов'язок полягає не у вчиненні позивачем зазначених дій власними силами, а лише у сприянні вчиненню таких дій підприємствами.

Положеннями ст. 511 ЦК України передбачено, що зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи, а оскільки вищезгадані підприємства не є сторонами Генеральної угоди та кредитного договору, такі договори не можуть встановлювати для них будь-яких обов'язків, та, відповідно, заходів відповідальності за їх невиконання.

Статтею 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

За таких обставин, встановлення відповідачем та погодження позивачем обов'язку сплати підвищеної комісії у випадку порушення умов договору, як прояв волі сторін договору, у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що при укладенні спірних договорів сторони не були позбавлені права на вільний вибір контрагентів та визначення умов договорів, на свій розсуд та з власної волі узгодили умови правочинів, та, відповідно, прийняли на себе обов'язок виконання умов укладених договорів.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення сторонами договорів не були дотримані вимоги, встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для визнання недійсними п. 5.2.10.9 Генеральної кредитної угоди № 151112N2 від 11.04.2012 р. та п. 4.3.1.1 Кредитного договору № 151313К8 від 14.06.2013 р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення було неповно досліджено докази, порушено норми матеріального права та недотримано норми процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - НІКО» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р. у справі №910/30238/15 залишити без змін.

Справу №910/30238/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун