КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р. Справа№ 910/32600/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Кропивної Л.В.

за участю представників:

від позивача - Величко Д.В., представник за довіреністю № 555/836 від 27.07.2015р.;

від відповідача - Івженко Г.М., представник за довіреністю № 3 від 04.01.2016р.,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" на рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32600/15 (суддя Мудрий С.М.) за позовом публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" до Міжнародного Соломонового Університету про визнання договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 року недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міжнародного Соломонового Університету про визнання договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 року недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32600/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 року недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32600/15 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 були порушені вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг".

Представник позивача у справі в судовому засіданні 29.06.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між позивачем, як лізингодавцем та відповідачем, як лізингоодержувачем 31.10.2000 року укладено договір фінансового лізингу № 652.

Відповідно до п. 1.1 договору лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - будівлю корпусу № 2, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу). На протязі дії цього договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

Згідно п. 2.2 договору, об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Згідно Акту передачі від 31.10.2000 року об'єкт лізингу було передано від позивача до відповідача.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання недійсним вказаного договору фінансового лізингу № 652.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 17.02.2014 року Державною фінансовою інспекцією було складено акт № 071-30/320 ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 року по 01.12.2013 року, яким встановлено, що під час укладення оспорюваного договору були порушені вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000 року та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг".

Судом першої інстанції у задоволенні позову відмовлено повністю з огляду на відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу №652.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості вимог позивача, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Позивач, в обґрунтування вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 652 посилається на те, що під час його укладення були порушені вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг".

Відповідно до ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції 22.06.2000 року, що діяла станом на час укладення договору) до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється: відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ; приймати рішення про реорганізацію ВАТ шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення; змінювати номінальну вартість або кількість акцій без зміни розміру статутного фонду ВАТ; приймати рішення про збільшення або зменшення статутного фонду, крім випадків збільшення статутного фонду на суму збільшення вартості власного капіталу товариства. Зазначені обмеження не поширюються на ВАТ, які перебувають у процесі реорганізації або реструктуризації.

Статтею 10 ЗУ "Про лізинг" (в редакції, що діяла станом на час укладення договору) передбачено, що об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця.

У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника.

Відповідно до п. 2.2 договору, об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Вказана норма Закону України "Про державну програму приватизації", якою було передбачено заборону відчуження майна товариства була чинною станом на дату укладення договору.

Проте, у зв'язку з прийняттям 13.01.2012 Закону України "Про державну програму приватизації" положення попереднього Закону втратили чинність.

Наразі, чинний Закон України "Про державну програму приватизації" не містить положень щодо заборони відчуження майна товариства.

Оскільки, обставини правомірності відчуження майна повинні досліджуватися станом саме на час здійснення такого відчуження та враховуючи те, що наразі відчуження об'єкту лізингу не здійснено, ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції 22.06.2000 року, що діяла станом на час укладення договору) у даному випадку не підлягає застосуванню.

При вирішенні питання щодо відчуження об'єкту лізингу сторони мають керуватися законодавством, яке діятиме станом на день такого відчуження та не порушувати його.

Стосовно посилань позивача на порушення положень ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг", допущених при укладенні оскаржуваного договору, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції чинній станом на день укладення договору), не можуть бути об'єктами оренди:

цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво";

цілісні майнові комплекси казенних підприємств;

цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво".

На спірний об'єкт наведена заборона не розповсюджується.

Так, наказом Фонду державного майну України від 23.07.1998 року № 28-АТ "Про перетворення державного підприємства КДЗА ім. Г.І. Петровського у відкрите акціонерне товариство" було затверджено план приватизації майна Київського державного заводу автоматики ім. Г.І. Петровського та перетворено його у відкрите акціонерне товариство (ВАТ) "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" зі статутним фондом 25 916 000 гривень.

Спірна будівля увійшла до статутного фонду товариства, що підтверджується Переліком нерухомого майна, що передається у власність акціонерному товариству, складеним Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 1, 7 вказаного наказу акції ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" (за винятком частки держави в розмірі 50%+1 акція) було виставлено на продаж з метою їх приватизації.

За наведених обставин, враховуючи перетворення державного підприємства у відкрите акціонерне товариство, положення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на дані правовідносини сторін не розповсюджуються.

Отже, власником нерухомого майна, переданого до статутного фонду є товариство, а держава з іншими акціонерами здійснюють управління справами товариства через органи управління.

При цьому, слід зазначити, що Наглядовою радою ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" було надано дозвіл Правлінню позивача на укладення оскаржуваного договору (протокол № 2 засідання Наглядової ради ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" від 26.10.2000 року).

Слід зазначити, що до складу Наглядової ради ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" входили 4 представники органів державної влади, як органів, що здійснюють управління корпоративними правами держави від її імені, що підтверджується п. 5 протоколу загальних зборів ВАТ від 30.07.1999р.

Отже, наведене підтверджує узгодження державними органами через своїх представників питання укладення оскаржуваного договору та відповідність його діючому законодавству.

Наведені вище обставини унеможливлюють задоволення позову.

Таким чином, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є обґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32600/15- без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/32600/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.В. Кропивна