КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа№ 910/501/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 21.06.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року

у справі № 910/501/16 (суддя: Борисенко І.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року по справі № 910/501/16 у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича до товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" про зобов'язання відповідача повернути позивачу грошові кошти у розмірі 25 068,49 грн., отриманих за договором про внесення змін від 29.04.2015 до договору про депозитний вклад "Стандартний" №DU1240/2014-1 від 26.06.2014 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 31.03.2016 року позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі № 910/501/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ВГФ 2014" вважає подану позивачем апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року законним і обґрунтованим та просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судових засіданнях 07.06.2016 року та 21.06.2016 року представник публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник ТОВ "ВГФ 2014" у судових засіданнях 07.06.2016 року та 21.06.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 31.03.2016 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

26 червня 2014 року між публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (надалі - позивач, банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (надалі - відповідач, вкладник) був укладений договір про депозитний вклад "Стандартний" строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) №DU1240/2014-1 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1 якого, вкладник передає, а банк приймає на депозитний рахунок №6006 в ПАТ "Банк національний кредит", МФО 320702, грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. в національній валюті, на умовах цього договору.

Пунктом 2.2 договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 року по 27.06.2015 року включно. Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22,00% річних (п. 2.3 договору).

За змістом п. 3.7 договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику №6001 в банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2014 року між ПАТ "Банк Національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" було укладено договір про внесення змін №1 (надалі - договір про внесення змін) до депозитного договору, яким було внесено зміни до п. 2.1 договору, в чому сторони погодили між собою, що майнові права на вклад є забезпечення виконання зобов'язань юридичної особи ТОВ "Факторинг Фінанс" (позичальник) за договором про надання відновлювальної кредитної лінії.

Також, даною угодою сторони також внесли зміни і до п. 3.7 договору виклавши його в наступній редакції:

" 3.7. Вкладник має право після припинення дії договору застави майнових прав №04-1281/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014р звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Після припинення дії договору застави майнових прав №04-1281/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 року банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 (десяти) днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника".

Також з матеріалів справи вбачається, що 29.04.2015 року сторонами було укладено договір про внесення змін до договору, яким абзац 3 п. 3.7 договору викладено в новій редакції, зокрема: "у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку".

Заявою від 20.04.2015 року, наявною в матеріалах справи, довірена особа відповідача Власенко С.Г. просив позивача достроково розірвати депозитні договори, включаючи спірний договір №DU1240/2014-1 від 26.06.2014 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України №358 від 05.06.2015 року "Про віднесення ПАТ "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05.06.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Національний кредит".

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 року та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року №563, розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

Як зазначає позивач, в процесі проведеної перевірки договору про внесення змін від 29.04.2015 року до договору про депозитний вклад ним було виявлено, що вказаний договір є нікчемний з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 25 068,49 грн. Вказаний розмір визначений позивачем як різниця між сумою процентів за ставкою при поверненні вкладу в кінці строку депозиту та сумою процентів за ставкою при достроковому розірванні депозитного договору.

04.12.2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" було направлено на адресу відповідача повідомлення №04-08/2727 щодо встановлення факту нікчемності договору від 29.04.3015 року про внесення змін до договору, у зв'язку з чим позивач просив повернути грошові кошти у розмірі 25 068,49 грн., як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Оскільки, кошти не були повернуті відповідачем на рахунок позивача, останній звернувся до суду з вимогами про зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 25 068,49 грн., в обґрунтування правової позиції посилається на ст.ст. 11,15,16,215,216,1058,1066 ЦК України та ст.ст. 1, 34, 36, 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У свою чергу, відповідач заперечуючи проти заявленого позову зазначив, що нарахування процентів та визначення процентної ставки за договором депозиту не є майновими вимогами банку та не можуть бути розцінені як відмова банку від своїх вимог, у зв'язку з тим, що згідно договору депозиту (п. 4.1.3) оплата процентів в порядку та в строки, передбачені умовами договору депозиту - це обов'язок банку.

Так, як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року по справі № 910/501/14 у вказаному позові - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, укладений між банком та відповідачем договір про депозитний вклад "Стандартний" №DU1240/2014-1 за своєю правовою природою є договором банківського вкладу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Стаття 1060 Цивільного кодексу України передбачає, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Частиною 1 статті 1061 Цивільного кодексу України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач звернувся до позивача з заявою від 20.04.2015 року, в якій просив достроково розірвати депозитні договори, включаючи спірний договір № DU1240/2014-1 від 26.06.2014 року, як наслідок банком були повернуті позивачу грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн., а також нараховані проценти у розмірі 25 068,49 грн., що підтверджується, наявною в матеріалах справи, банківською випискою з рахунку позивача за період з 26.08.2015 року по 14.12.2015 року.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

З матеріалів справи вбачається, що банком 04.12.2015 року було направлено лист вих. №04-08/2727 від 03.12.2015 року щодо встановлення факту нікчемності правочину, в якому повідомляв відповідачу, що уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку спірного договору (договору про внесення змін до договору банківського вкладу) та виявлено, що він є нікчемний, у зв'язку з незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, а тому банк відмовився від власних майнових прав, що потягло за собою виплату відповідачеві грошових коштів в розмірі 25 068,49 грн.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 27 червня 2014 року між ПАТ "Банк Національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" було укладено договір про внесення змін №1 до депозитного договору, яким було змінено п.3.7 депозитного договору та викладено в новій редакції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що уклавши договір про внесення змін № 1 від 27 червня 2014 року сторони погодили між собою про перерахунок процентної ставки у разі дострокового розірвання з ініціативи вкладника депозитного договору, та встановили, що у разі припинення дії договору застави майнових прав, вкладник має право ініціювати дострокове розірвання депозитного договору, при цьому банк не здійснює перерахунок процентної ставки і повертає вкладнику всю суму депозиту та нарахованих процентів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2015 року між ТОВ "Факторинг Фінанс" та вкладником було укладено договір про розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1- 85ю/2013/2-1 від 01.06.2013 року, а отже, на переконання колегії суддів, договір застави припинив свою дію в силу п. 4.1 та п. 1 ч.1 ст. 593 ЦК України.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що в період укладання договору про внесення змін сторонами на власний розсуд було змінено пункт 3.7 спірного договору, в тому числі, в частині застосування зниженої відсоткової ставки у випадку його розірвання за ініціативою вкладника. Тобто, станом на момент внесення сторонами змін до договору на підставі договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014, положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін були виключені із умов договору. При цьому, договір про внесення змін №1 від 27.06.2014 до договору на момент розгляду справи є чинним, та докази оскарження його в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не доведено суду існування підстав для застосування зниженої відсоткової ставки, як наслідку розірвання договору з ініціативи вкладника, а також для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 25 068,49 грн.

Доводи скаржника щодо дії третього абзацу п. 3.7 договору колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, договором про внесення змін №1 від 27.06.2014 року до договору про депозитний вклад сторони виклали пункт 3.7 договору в іншій, новій редакції, а не його частину, як помилково вважає скаржник. Тобто, без застережень, щодо залишення в силі третього абзацу цього пункту попередньої редакції. На переконання колегії суддів виклавши пункт 3.7 у новій редакції, сторони дійшли згоди про відсутність у депозитному договорі умови щодо виплати відсотків за депозитним договором за зменшеною ставкою у разі дострокового розірвання цього договору.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не доведено суду та не обґрунтовано в чому саме полягає майновий інтерес банку від якого він відмовився.

До того ж, посилання скаржника на п.1.1 протоколу засідання Комітету з питань управління активами і пасивами банку від 18.06.2013 року, відповідно до якого встановлено 2% ставку при достроковому розірванні договору як на підставу обґрунтування позову, на переконання колегії суддів, не вказує на наявність ознак нікчемного правочину - договору про внесення змін від 29.04.2015 року, оскільки сторони, зокрема, банк діяв без примусу і з власної волі. Доказів зворотного суду не надано.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що місцевий господарський суд, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено існування підстав для застосування зниженої відсоткової ставки як наслідку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника та, відповідно, підстав для зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у розмірі 25 068,49 грн., а тому, правомірно відмовив у задоволенні позову.

Така ж правова позиція з аналогічних правовідносин викладена у постанові Вищого господарського суду України від 31.05.2016 року по справі № 910/1335/16.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича, слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі № 910/501/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 року у справі № 910/501/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/501/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді О.О. Хрипун

С.А. Гончаров