ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2016 р.Справа № 916/6/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого Діброви Г.І.
суддів Принцевської Н.В., Колоколова С.І.
при секретарі судового засідання Саломатовій К.А.
за участю представників сторін:
від позивача Козоріз А.С. за довіреністю від 07.08.2015 року № 925;
від відповідача Рахуба С.В. за довіреністю від 10.03.2016 року № 667;
від третьої особи Дубчак Д.В. за довіреністю від 11.01.2016 року №220/56/д;
розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни, м. Кременчук Полтавської області
на рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року
у справі № 916/6/16
за позовом: фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни, м.Кременчук Полтавської області
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерства оборони України, м. Київ
про стягнення 86 994 грн. 84 коп.
В С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець Шкурапет Ольга Анатоліївна, м. Кременчук Полтавської області звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса, в якій просила суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса на користь фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни, м. Кременчук Полтавської області суму боргу за договором поставки в розмірі 86 994 грн. 84 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Рішенням господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року у справі № 916/6/16 (суддя Желєзна С.П.) в позові відмовлено.
Фізична особа-підприємець Шкурапет Ольга Анатоліївна, м. Кременчук Полтавської області з рішенням суду не погодилась, тому звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року у справі № 916/6/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни, м.Кременчук Полтавської області до Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса про стягнення заборгованості в розмірі 86 994 грн. 84 коп. задовольнити в повному обсязі, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник вважає неправомірними посилання господарського суду Одеської області, як на підставу для відмови в позові, на те, що позивачем не надано суду оригінали документів, на підставі яких виникли спірні правовідносини.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року у справі № 916/6/16 було залучено до участі у справі Міністерство оборони України, м. Київ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача.
У зв`язку з відпусткою судді-учасника колегії Ліпчанської Н.В., на підставі розпорядження в. о. керівника апарату суду від 23.06.2016 року №347 було проведено повторний автоматичний розподіл справи, внаслідок якого для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Принцевської Н.М., Колоколова С.І.
До Одеського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення, в яких Військова частина НОМЕР_1 , м. Одеса просить суд у задоволенні позову фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості за договором поставки в розмірі 86 994 грн. 84 коп. відмовити у повному обсязі. Судовою колегією заперечення залучені до матеріалів справи.
Представник третьої особи надав до суду пояснення, в яких просить суд апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року залишити без змін. Судовою колегією пояснення долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні, яке відкладалось, представники сторін та третьої особи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з`ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/6/16 та наданих представниками сторін і третьої особи пояснень.
Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Як вбачається з копій документів, доданих до позовної заяви, між Військовою частиною НОМЕР_2 (замовник) та фізичною особою-підприємцем Шкурапет О.А. (постачальник) було укладено договір від 21.12.2012 року №198, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовника вироблене в Україні речове майно, а замовник зобов`язався забезпечити оплату та вчасне приймання товару на умовах даного договору у кількості, у строк і за цінами згідно з наведеної в договорі специфікації.
За умовами пункту 2.3 договору, товар поставляється замовнику на адресу: м. Сімферополь, вул. Льодовозаводська, 1.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору ціни на товар встановлюються в національній валюті України гривні. Платником за цим договором є замовник. Сума даного договору складає 86 994 грн. 84 коп.
Згідно з пунктом 4.4 договору розрахунок за товар здійснюється з відтермінуванням платежу на 10 календарних днів з дня фактичного отримання замовником товару та належним чином оформлених документів постачальника: видаткова накладна, рахунок-фактура.
Пунктом 9.3 договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012 року.
Позивач стверджує, що на виконання умов договору від 21.12.2012 року № 198 ним було поставлено на користь Військової частини НОМЕР_2 товар загальною вартістю 86 994 грн. 84 коп., на підтвердження чого Шкурапет О.А. було надано суду копії видаткової накладної від 21.12.2012 року № 44 та акту приймання від 21.12.2012року № 1502.
У позовній заяві фізична особа-підприємець Шкурапет О.А. посилається на те, що відповідачем не були виконані грошові зобов`язання за договором.
У відповідь на звернення фізичної особи-підприємця Шкурапет О.А., Тил Збройних сил України Міністерства оборони України листом від 17.08.2015 року №341/11/6758 повідомив, що через відсутність в органах Державної казначейської служби України лімітів на здійснення безготівкових розрахунків у кінці 2012 року Військова частина НОМЕР_2 не здійснила оплату за отримане майно. Для погашення кредиторської заборгованості у 2013, 2014 роках виділялися бюджетні асигнування, платіжні документи були надані до органів Державної казначейської служби України, однак оплата не була здійснена. Спільною директивою Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України від 13.10.2014 року №322/1/36дск правонаступником Військової частини НОМЕР_2 визначено Військову частину НОМЕР_1 . Для здійснення розрахунків військовим частинам або правонаступникам, які мають заборгованість, необхідно оформити платіжні документи відповідно до вимог чинного законодавства України та надати їх до органів Казначейської служби України. У разі відсутності первинних документів, погашення заборгованості можливе тільки за рішенням суду.
Враховуючи викладене, в листі від 17.08.2015 року №341/11/6758, фізична особа-підприємець Шкурапет О.А. звернулась до суду з відповідним позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 боргу за договором від 21.12.2012 року №198 у розмірі 86 994 грн. 84 коп.
Судова колегія, дослідивши матеріали справи, вважає правомірним висновок господарського суду Одеської області про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено статтею 175 Господарського кодексу України.
Згідно з пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.
В силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з вимогами статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.
Згідно пункту 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань сторін підтверджується первинними документами, що фіксують та підтверджують господарські операції, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов`язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо. Тобто, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами, також первинні документи повинні бути належним чином оформлені, мати підпис уповноваженої особи на отримання товарно-матеріальних цінностей та скріплення її печаткою юридичної особи, яка є учасником господарської операції.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки-даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (пункти 2.1. - 2.4. Положення).
Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.01.2016 року по даній справі було зобов`язано позивача надати суду оригінали доданих до позовної заяви документів для огляду та довіреність на отримання поставленого товару.
Фізична особа-підприємець Шкурапет О.А. в заяві від 01.02.2016 року зазначила, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2013 року надано дозвіл слідчому на тимчасовий доступ та вилучення документів, які зберігаються у Фізичної особи-підприємця Шкуратпет О.А., в тому числі і договір від 21.12.2012 року №198, акт приймання речового майна №1502, видаткову накладну від 21.12.2012 року, оригінали яких було зобов`язано надати ухвалою господарського суду Одеської області від 11.01.2016 року. В додатках до даної заяви позивач надав до матеріалів справи копії ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2013 року по справі №757/22964/13-к, протокол тимчасового доступу до речей та документів та їх вилучення від 19.11.2013 року та опис речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді.
Однак, як вбачається з тексту вищезазначених документів, у фізичної особи-підприємця Шкурапет О.А. було вилучено не оригінали, а копії договору від 21.12.2012 року №198, акту приймання речового майна №1502, видаткової накладної від 21.12.2012 року, тобто ті самі документи, які були надані до суду в якості доказів по справі. Довіреності на отримання поставленого товару взагалі не міститься в переліку цих документів.
Тобто, позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України неможливість надання суду витребуваних оригіналів документів.
Надані суду копії не можуть бути прийняті в якості належних доказів по справі з причини їх неналежного оформлення, зокрема, у видатковій накладній в графі «отримав» значиться тільки прізвище невідомої особи Пенькова, без її підпису та скріплення печаткою і без посилання на наявність будь-яких повноважень у зазначеної особи від Військової частини на отримання від позивача саме на підставі договору, який визначено в якості підстави позову, товаро-матеріальних цінностей у зазначеній кількості та на вказану суму. Довіреності на ім`я зазначеної особи матеріали справи не містять.
До того ж, відповідно до пунктів 8, 9 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 року №1225, облік військового майна ведеться як у мирний час, так і в особливий період на об`єктах військового (корабельного) господарства, у службах забезпечення органів військового управління, службах військових частин і з`єднань, на складах, базах, в арсеналах згідно з цим Положенням та відповідними нормативно-правовими актами Міноборони. Облік військового майна ведеться шляхом запису (відображення) в книгах (картках) обліку, інших матеріальних носіях інформації даних про кількість, якісний (технічний) стан, облікові та заводські номери, вартість (ціну) військового майна, а також про його рух, втрату та нестачу.
Військова частина НОМЕР_2 мала передати усі наявні документи (видаткові накладні, рахунки-фактури, акти прийому) облікованого військового майна до Військової частини НОМЕР_1 та відобразити кредиторську заборгованість у передавальному акті, остання ж мала облікувати відповідну кредиторську заборгованість та відображати її у формах бухгалтерської звітності. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу не була передана заборгованість первісного боржника за спірною господарською операцією.
Щодо посилання відповідача у справі на недоведеність факту правонаступництва Військовою частиною НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_2 , то з цього приводу слід зазначити, що факт правонаступництва не заперечується Міністерством оборони України, що підтверджується листом юридичного департаменту Міністерства оброни України від 23.02.2016 року №298/4/463. Крім того, у даному випадку, правонаступництво є універсальним, оскільки всі права та обов`язки Військової частини НОМЕР_2 було передано Військовій частині НОМЕР_1 .
Одночасно з цим, згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2016 року № 505, спірна сума кредиторської заборгованості не обліковується на балансі вказаної Військової частини. Тобто, в даному випадку відповідач є дійсно правонаступником первісного боржника, але позивач не довів належними та допустимими доказами по справі наявність у первісного боржника грошового зобов`язання перед ним за спірною господарською операцією, нібито проведеною на підставі спірного договору.
Також позивачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів фактичного надходження коштів на казначейський рахунок замовника Військової частини НОМЕР_2 для оплати товару, отриманого за спірним договором.
Умовами пункту 4.5 договору поставки від 21.12.2012 року №198 передбачено, що платіжні зобов`язання замовника виникають за умови наявності бюджетного призначення і тільки при фактичному надходженні коштів на казначейський рахунок замовника.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних та юридичних осіб та державі, Військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями Військової частини несе Міністерство оборони України.
При цьому, наданий позивачем до матеріалів справи лист тимчасово виконуючого обов`язки начальника Тилу Збройних Сил України від 17.08.2015 року №341/11/6758 не може бути належним та допустимим доказом наявності бюджетного призначення та фактичного надходження коштів на казначейський рахунок Замовника, адже, по-перше, Тил Збройних Сил України не є компетентним органом, який може підтвердити таку інформацію; по-друге, зазначений лист не містить переліку договорів, за якими виділялося бюджетне асигнування; по-третє, лист не містить інформації щодо фактичного надходження коштів на казначейський рахунок замовника за договором від 21.12.2012 року №198. Інших письмових доказів на підтвердження наявності бюджетних коштів у відповідача або первісного боржника для проведення господарських операцій з позивачем по спірному договору матеріали справи не містять.
За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що фізичною особою-підприємцем Шкурапет О.А. не доведено належними засобами доказування ті обставини, на які вона посилалась, як на підставу своїх позовних вимог, тому висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений товар за договором №198 від 21.12.2012 року в зв`язку з недоведеністю є вірним.
Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.
Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року у справі №916/6/16 відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.
Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шкурапет Ольги Анатоліївни, м. Кременчук Полтавської області на рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року у справі № 916/6/16 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року у справі № 916/6/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
С.І. Колоколов