РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2016Справа №910/7383/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ"
простягнення 69 803, 06 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Корнійчук О.О. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ" про стягнення заборгованості за договором в сумі - 57 533, 47 грн.; пені - 9 837, 37 грн.; інфляційних втрат - 1 675, 41 грн.; трьох процентів річних - 756, 81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як споживач, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором про надання місця в кабельній каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ від 01.11.2012 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки не виконав свої зобов'язання перед позивачем по оплаті вартості користування місцем в кабельній каналізації електрозв'язку за період березень - лютий 2016 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2016 р. порушено провадження у справі № 910/7383/16, розгляд справи призначено на 03.06.2016 р.

У судовому засіданні 03.06.2016 року представник позивача наполягав на позові, проте усно повідомив суд, про часткове погашення заборгованості відповідачем але відповідні докази не надав. Крім того, позивач подав письмове клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів, відповідно до ст. 69 ГПК України, для надання додаткових доказів.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача, що перешкоджає розгляду спору по суті, суд задовольнив клопотання позивача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та відклав розгляд справи на 01.07.2016 року.

У судове засідання 01.07.2016 року представник відповідача не з'явився, проте, через відділ діловодства суду (канцелярія) подав клопотання про розгляд справи без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ".

Крім того, відповідачем по справі було подано клопотання про припинення провадження у справі за відсутності предмету спору у зв'язку з тим, що Регіональною філією "Південно-Західна залізниця" було погоджено реструктуризацію заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ", в тому числі і по договору на використання кабельної каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ від 01.11.2012 року.

На обґрунтування клопотання про припинення, відповідачем долучено до матеріалів справи копії наступних документів:

- Лист ТОВ "Локо Діджитал" № 24/05/16-9 від 24.05.2016 року про реструктуризацію заборгованості;

- Лист Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" № НЗІ-5/284 від 13.06.2016 року про реструктуризацію заборгованості;

- Графік погашення заборгованості за договором № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ.

Представник позивача безпосередньо у судовому засіданні 01.07.2016 року наполягав на задоволенні позовних вимог та звернувся до суду із письмовою заявою про долучення документів до матеріалів справи. Проти клопотання відповідача про припинення провадження у справі заперечував.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів.

У судовому засіданні 01.07.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Згідно пункту 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2012 року № 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Державне територіально-галузеве обєднання "Південно-Західна залізниця" реорганізовано шляхом злиття у публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Відповідно до пункту 1 наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 30.11.2015 року № 512-Ц/од визначено, що 30.11.2015 року є датою закінчення господарської діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) та підприємств і установ залізничного транспорту, які реорганізуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, одним з яких є ДТГО "Південно-Західна залізниця".

З 01.12.2015 року розпочало господарську діяльність Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", яке відповідно до п. 2 Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 є правонаступником усіх прав та обов'язків ДТГО "Південно-Західна залізниця".

Наказом правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 26.02.2016 року № 145 затверджено Положення про регіональну філію "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

01.11.2012 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (надалі - підприємство) в особі Київської дистанції сигналізації та зв'язку, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ" (надалі - споживач, відповідач) було укладено договір про надання місця в кабельній каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ (ЗПТ) (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, підприємство надає в користування споживачу місце в каналі кабельної каналізації електрозв'язку (а саме місце в захисній поліетиленовій трубці - далі - ЗПТ) для прокладення волоконно-оптичного кабелю згідно з технічними даними (додаток № 1) відповідно до ТУ, проектних рішень та узгодженої схеми організації зв'язку, а споживач сплачує підприємству вартість такого користування.

Пунктом 2.1.1. договору встановлено обов'язки підприємства (позивача), зокрема, надати в користування споживачу (відповідачу) місце в ЗПТ згідно з умовами договору (додаток № 1).

Підпунктами 2.2.1., 2.2.2. пункту 2 договору встановлено обов'язки споживача, зокрема, своєчасно вносити оплату згідно з умовами договору (додаток № 2); сплачувати щомісячно вартість послуг користування місцем в ЗПТ, наведених в додатку № 2.

Відповідно до додатку № 2 до договору сторони узгодили розрахунок вартості послуги використання місця в ЗПТ та визначили плату за вказане використання в сумі 5 008, 64 грн., у т.ч. ПДВ 20% 834, 77 грн.

Пунктом 3.2. договору сторони також узгодили, що вартість послуги з використання місця в ЗПТ, що сплачується щомісяця, складає 5 008, 64 грн., у т.ч. ПДВ 20% 834, 77 грн.

За умовами п. 3.3. договору, плата за використання місця з ЗПТ вноситься споживачем щомісячно, не пізніше 30 числа поточного місяця на підставі рахунку підприємства, відповідно п. 3.2. договору та додатку № 2.

У п. 3.4. договору визначено, що розмір плати за використання місця в ЗПТ встановлюється на підставі розрахунку вартості послуг (додаток № 2).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору виставив відповідачу рахунки на сплату вартості користування місцем в кабельній каналізації (ЗПТ) № 20 від 02.03.2015 року, № 20 від 01.04.2015 року, № 20 від 05.05.2015 року, № 20 від 02.06.2015 року, № 20 від 01.07.2015 року, № 20 від 03.08.2015 року, № 20 від 01.09.2015 року, № 20 від 01.10.2015 року, № 20 від 01.11.2015 року, № 20 від 01.12.2015 року, № 20 від 01.01.2016 року, № 20 від 01.02.2016 року.

Однак, як зазначає позивач, станом на 01.03.2016 року, в результаті невиконання відповідачем своїх зобов'язань по договору утворилась заборгованість за березень 2015 року - лютий 2016 року в сумі 57 533, 47 грн.

З метою досудового врегулювання спору, та відповідно, погашення заборгованості по договору, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію № НЮ-16-153/15п від 21.05.2015 року про сплату заборгованості по договору. Однак відповіді отримано не було.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір про надання місця в кабельній каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ (ЗПТ) від 01.11.2012 року за своєю юридичною природою є договором про надання послуг, зокрема, послуг з використання місця в кабельній каналізації електрозв'язку (ЗПТ).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлює обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Відповідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 Цивільного кодексу України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт надання позивачем обумовлених договором послуг підтверджується актами виконаних робіт від 31.03.2015 року, від 30.04.2015 року, від 31.05.2015 року, від 30.06.2015 року, від 31.07.2015 року, від 31.08.2015 року, від 30.09.2015 року, від 31.10.2015 року, від 30.11.2015 року, які підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені печатками підприємств (копії містяться в матеріалах справи).

23.06.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження у справі № 910/7383/16 у зв'язку з відсутністю предмету спору, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 4.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів.

Таким чином, оскільки з наявних у справі матеріалів та пояснень представника позивача не вбачається факту погашення відповідачем заборгованості за договором № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ від 01.11.2012 року, тому клопотання про припинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ" основного боргу в сумі 57 533, 47 грн. підлягають задоволенню.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 9 837, 37 грн., 3% річних в розмірі 756, 81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 675, 41 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 4.2 договору визначено, що при порушенні строків оплати, передбачених договором, споживач сплачує пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, від вартості несплачених послуг, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені.

Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" нараховано пеню за порушення виконання зобов'язань за договором № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ від 01.11.2012 року у розмірі 9 837, 37 грн.

Перевіривши розрахунок пені, доданий позивачем в якості додатку до позовної заяви, суд встановив, що позивач здійснив нарахування пені у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства України, а тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 9 837, 37 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю за розрахунком позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, додані позивачем в якості додатків до позовної заяви, суд встановив, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства України, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 675, 41 грн. інфляційних втрат та 756, 81 грн. 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю за розрахунками позивача.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (які наявні в матеріалах справи), жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ" (01042, м. Київ, вул. Патріса Лумумби, 4/6, корпус В, кімната 807; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" (01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6; ) суму основного боргу у розмірі 57 533, 47 грн., інфляційні нарахування у розмірі 1 675, 41 грн., 3% річних у розмірі 756, 81 грн., пеню у розмірі 9 837, 37 грн. та судовий збір у розмірі - 1 378, 00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 06.07.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко