КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2016 р. Справа№ 910/3044/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Чеботарьова І.Г. - представник за довіреністю № 14-124 від 13.05.2014;

від третьої особи: Климась О.С. - представник за довіреністю № 56/2016 від 20.04.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Трускавецьтепло"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016

у справі № 910/3044/16 (суддя - Князьков В.В.)

за позовом Комунального підприємства "Трускавецьтепло"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Трускавецьтепло" звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.06.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", яким ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) доповнено частиною тринадцятою, відповідно до якої пеня, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини. В порушення прав позивача, відповідач не виконав свої обов'язки щодо списання стягнутих рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/164/15 з Комунального підприємства "Трускавецьтепло" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 68 244,55 грн. - пені, 34 587,41 грн. - 3% річних та 81 341,42 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Трускавецьтепло" 14.04.2016 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення було прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, без належного з'ясування та обговорення всіх обставин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.06.2016.

Ухвалою від 02.06.2016 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 16.06.2016 та зобов'язано сторін виконати вимоги ухвали Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016.

Ухвалою від 16.06.2016 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги, вдруге зобов'язано сторін виконати вимоги ухвали Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2016, відкладено розгляд апеляційної скарги на 05.07.2016.

В судове засідання 05.07.2016 представник позивача не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 05.07.2016 представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 05.07.2016 представник третьої особи заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також подав письмові пояснення по суті спору, в яких зазначив, що вирішення спору покладають на розсуд суду згідно чинного законодавства.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що, зокрема, свідчить розписка представника, який брав участь в судовому засіданні 16.06.2016.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення присуиніх учасників процесу, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі №914/164/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Трускавецьтепло" про стягнення 253 698,25 грн. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з КП "Трускавецьтепло" на користь НАК "Нафтогаз України" 68 244,55 грн. пені, 81 341,42 грн. - інфляційних втрат, 34 587,41 грн. - 3% річних та 5 048,36 грн. судового збору.

У вищезазначеному рішенні Господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі № 914/164/15 встановлено, що 28.12.2012 між НАК "Нафтогаз України" та КП "Трускавецьтепло" укладено договір №13/3441-БО-21 про закупівлю природного газу.

Судом встановлено, що КП "Трускавецьтепло" прострочено виконання зобов'язання щодо оплати спожитого газу за січень - квітень та червень - грудень 2013 року.

За порушення строків здійснення оплати позивачем нараховано відповідачу пеню, відсотки річних та інфляційні втрати.

Листами вих. № 466/06 від 25.06.2015 та вих. № 629/10 від 01.10.2015 позивач звернувся до відповідача з повідомленням про відсутність заборгованості за природний газ спожитий до 01 січня 2014 без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, з проханням укласти договір про списання, в порядку ч. 13 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", зокрема, нараховані за прострочення по оплаті поставленого згідно договору купівлі-продажу природного газу №13/3441-БО-21 від 28.12.2012 за рішенням господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі № 914/164/15.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем покладеного на нього приписами ч. 13 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" зобов'язання із списання нарахованої КП "Трускавецьтепло" за прострочення по оплаті поставленого в 2013 році згідно договору купівлі-продажу природного газу 13/3441-БО-21 від 28.12.2012 природного газу, 68 244,55 грн. пені, 81 341,42 грн. - інфляційних втрат, 34 587,41 грн. - 3% річних стягнутих з позивача за рішенням господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі № 914/164/15.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України та статтею 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Отже, з вищевикладеного підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов'язкові дії для того чи іншого суб'єкта.

06.06.2015 набрав чинності Закон України від 14.05.2015р. № 423-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - Закон № 423- VIII). Законом було внесено зміни до Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу". Зокрема, статтю 18 Закону доповнено частиною 13 наступного змісту: «Заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 01.01.2014 до 31.12.2014 (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), не погашена на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Дана реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 01.01.2014 (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Зазначені пеня, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

У типовому договорі про реструктуризацію заборгованості визначаються, зокрема, порядок реструктуризації і погашення заборгованості, загальна сума реструктуризованої заборгованості, строк її погашення, розмір щомісячних платежів, права та обов'язки сторін.

Форма типового договору про реструктуризацію заборгованості затверджується Кабінетом Міністрів України".

Предметом регулювання п. 13 ст.18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" у редакції Закону України № 423-VIII від 14.05.2015 є заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий у період з 01.01.2014 по 31.12.2014 та за природний газ, спожитий до 01.01.2014, але яка залишилася непогашеною станом на 06.06.2015, без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини 3 розділу 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", предметом регулювання даного закону була заборгованість, що залишилась непогашеною на день набрання чинності цим законом, тобто станом на 06.06.2015, за природний газ, спожитий в період з 01.01.2014 до 31.12.2014 та заборгованість за природний газ, спожитий до 01.01.2014, але яка була сплачена у період з 06.06.2015 до 06.09.2015.

Однак, з наявної в матеріалах справи копії рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі №914/164/15 видно, що станом на день винесення рішення у справі №914/164/15 заборгованість позивача за газ, спожитий за період січень - квітень та червень - грудень 2013 року за договором купівлі-продажу природного газу №13/3441-БО-21 від 28.12.2012 було оплачено повністю, проте не своєчасно, що, в свою чергу, стало підставою для нарахування пені, інфляційний втрат та трьох процентів річних.

Згідно з частиною 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до Пункту 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Таким чином, рішення Господарського суду Львівської області від 17.03.2015 у справі №914/164/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції також приймаються доводи відповідача, що були викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що заборгованість позивача за газ, спожитий за період січень - квітень та червень - грудень 2013 року за договором купівлі-продажу природного газу №13/3441-БО-21 від 28.12.2012 було оплачено повністю ще до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (06.06.2015), то, в свою чергу, норми ч.13 статті 18 Закону України Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" не розповсюджують свою дію на вказані правовідносини в контексті списання пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що аналогічна правова позиція Верховного Суду України висвітлена в постановах від 20.12.2010 у справі N3-57гс10 і від 04.07.2011 у справі N3-65гс11., згідно якої за змістом норми ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Частиною 3 статті 82 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з пунктом 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 також визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013).

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року у справі № 5010/1575/2012-20/83). Крім того, Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу", яким передбачалося таке списання, втратив свою чинніть ще 01.10.2015.

А відповідно до положень статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Трускавецьтепло"на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі № 910/3044/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі № 910/3044/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3044/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

О.М. Гаврилюк