КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Справа№ 911/4807/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання - Ляховенко М.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Нестеренко І.Ю. - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Аромат" на рішення господарського суду Київської області від 16.02.2016 (дата підписання 23.02.2016)

у справі № 911/4807/15 (головуючий суддя: Третьякова О.О. судді: Подоляк Ю.В., Христенко О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прохорське"

до Дочірнього підприємства "Аромат"

про стягнення 1631324,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прохорське" звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до дочірнього підприємства "Аромат" про стягнення 1631324,14 грн., з яких 1494993,06 грн. основного боргу, 96171,06 грн. пені, 5775,18 грн. 3% річних, 34384,84 грн. інфляційних втрат у зв'язку з неналежним виконанням відовідачем Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №7 від 01.02.2015.

Рішенням господарського суду Київської області від 16.02.2016 у справі № 911/4807/15 позов задоволено повністю, стягнуто з дочірнього підприємства "Аромат" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Прохорське" 1 494 993,06 грн. основного боргу, 96 171,06 грн. пені, 5 775,18 грн. 3% річних, 34 384,84 грн. інфляційних втрат та 24 469,86 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство "Аромат" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить суд скасувати рішення господарського суду Київської області від 16.02.2016 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю та стягнути з позивача витрати по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду, викладені у ньому, є хибними та такими, що не відповідають обставинам справи та не мають належного правового підгрунтя.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2016 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Власова Ю.Л., Хрипуна О.О. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи на 25.05.2016.

01.04.2016 до відділу документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

В судове засідання 25.05.2016 представник відповідача не з'явився, проте до відділу документального забезпечення суду подав клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату.

В судовому засіданні 25.05.2016 представник позивача надала суду клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 продовжено строк розгляду спору у справі 911/4807/15 на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 31.05.2016.

В судове засідання 31.05.2016 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача, явка якого в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Прохорське" (далі - Продавець) та дочірнім підприємством "Аромат" (далі - Покупець) укладено Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №7 (далі - Договір).

Згідно з п.п.1.1., 1.2. Договору Продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину-молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ №3662-97, надалі товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар. Місцем передачі товару від Продавця Покупцеві для подальшого транспортування до місцезнаходження виробничих потужностей (виробництва) Покупця визначається місцезнаходження Продавця: Борзнянський р-н, с. Прохори.

Відповідно до п.2.1.Договору оплату за товар Покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною до даного Договору. Ціни на товар можуть змінюватися 2 (два) рази на місяць. Сторона, яка ініціює зміну ціни на товар зобов'язана повідомити іншу сторону про зміну ціни не пізніше ніж за 5 (п'ять ) календарних днів до такої зміни цінним листом з описом вкладення або передати особисто представнику (працівнику) Продавця (Покупця) протокол погодження ціни під підпис. При такій передачі зазначається повне прізвище, ім'я, по-батькові особи, яка отримала протокол погодження ціни, її посада, дата та час отримання протоколу.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що розрахунки за даним Договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку безпосередньо між сторонами. За домовленістю сторін може проводитися готівковий розрахунок та/або розрахунок векселем. Зміна форми розрахунку закріплюється сторонами у додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 3.1.3. Договору встановлено, що на підставі товарно-транспортної накладної Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю товар (молоко і молочні продукти в перерахунку на молоко за базисним вмістом жиру та білку), що відповідає за якістю чинним стандартам, технічним умовам, ветеринарним і санітарним вимогам, за цінами, встановленими у проколі погодження ціни, враховуючи визначені у вказаному пункті умови, які обумовлені протоколом погодження ціни (Додаток №1), який є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно з п. 3.1.6 Договору при передачі товару Покупцю (або його уповноваженим Представникам) Продавець зобов'язаний правильно оформити усі супровідні документи та видати їх у день передачі товару, а саме: Товарно-транспортна накладна в якій також зазначаються висновки щодо показників лабораторного аналізу (надається кожного дня при передачі товару); податкова накладна, оформлена відповідно до вимог Податкового кодексу України (надається щомісячно, до 5 числа місяця наступного за ним).

Продавець відповідно до умов п. 3.1.7 Договору повинен щомісяця проводити звірку з Покупцем по взаєморозрахунках за поставлений товар.

Пунктом 3.2.1 Договору передбачено обов'язок Покупця в порядку та на умовах, визначеним цим Договором, оплатити товар.

Відповідно до п. 3.3.2 Договору у разі невідповідності кількості товару даним, зазначеним у товарно-транспортній накладній - товар приймається Покупцем по фактичній кількості.

Пунктами 7.1 та 7.2 Договору передбачено, що строк даного договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до п.п. 1, 2.1., 2.6 постанови Укоопспілки "Про затвердження форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів і сировини та Порядку їх застосування" від 29.05.2000 №118 закупівля сільськогосподарських продуктів і сировини від їх товаровиробників - сільськогосподарських підприємств усіх форм власності та громадян, продуктів переробки (цукру, олії, круп, борошна тощо) від переробних підприємств і громадян оформлюється приймальними квитанціями, затвердженими правлінням Укоопспілки від 29.05.2000 N 118, за погодженням з Держкомстатом України. Приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо. Приймальні квитанції та відомості, оформлені в установленому порядку, підтверджують закупівлю та є основою для обліку сільськогосподарської продукції.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які є одним із видів господарських зобов'язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, згідно ст. 174 ГК України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується приймальними квитанціями №23 з 01.02.2015 по 28.02.2015 на суму 106300,71 грн., №36 з 01.03.2015 по 31.03.2015 на суму 135414,91 грн., №49 з 01.04.2015 по 30.04.2015 на суму 209764,60 грн., №64 з 01.05.2015 по 31.05.2015 на суму 634997,66 грн., №86 з 01.06.2015 по 30.06.2015 на суму 1130899,07 грн., №102 з 01.07.2015 по 31.07.2015 на суму 1522016,61 грн., №104 з 01.08.2015 по 27.08.2015 на суму 1494993,06 грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

Зі змісту п. 2.5, п. 3.2.1 Договору вбачається, що сторонами не був визначений строк оплати товару.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Внаслідок неоплати відповідачем в повному обсязі вартості отриманого товару, позивачем на адресу відповідача направлялась претензія №122 від 27.05.2015 про сплату заборгованості у 14-денний строк, яка отримана відповідачем 19.06.2015 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №092, копія якого міститься в матеріалах справи. У відповіді вих. №111-М від 24.06.2015 на вищезазначену претензію відповідачем станом на 21.06.2015 визнано заборгованість у розмірі 996754,00 грн., проте в подальшому вказана заборгованість останнім погашена лише частково.

Позивач повторно звернувся до відповідача з претензією №158 від 10.08.2015 про погашення існуючої станом на 04.08.2015 заборгованості в розмірі 1 522 016,61 грн. в 7-денний строк з дня отримання даної претензії, яка, як вбачається з матеріалів справи, отримана відповідачем 20.08.2015.

Однак, відповідач здійснив лише часткову оплату за отриманий товар, внаслідок чого на час звернення з позовом заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 494 993,06 грн.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що приймальні квитанції в підтвердження отримання товару не мають доказової сили, оскільки не є первинними документами, що фіксують факт здійснення господарських операцій через їх невідповідність вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Однак, зазначені доводи відповідача колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як зазначалось вище, відповідно до п.п. 1, 2.1., 2.6 постанови Укоопспілки "Про затвердження форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів і сировини та Порядку їх застосування" від 29.05.2000 №118 закупівля сільськогосподарських продуктів і сировини від їх товаровиробників - сільськогосподарських підприємств усіх форм власності та громадян, продуктів переробки (цукру, олії, круп, борошна тощо) від переробних підприємств і громадян оформлюється приймальними квитанціями, затвердженими правлінням Укоопспілки від 29.05.2000 N 118, за погодженням з Держкомстатом України. Приймальні квитанції та закупівельні відомості, якими оформлюється закупівля сільськогосподарських продуктів, продуктів їх переробки та сировини - є первинними документами для ведення обліку і використовуються для складання фінансової і статистичної звітності, для аналізу обсягів обороту з закупівлі окремих видів сільськогосподарської продукції та сировини, загального обсягу заготівельного обороту тощо. Приймальні квитанції та відомості, оформлені в установленому порядку, підтверджують закупівлю та є основою для обліку сільськогосподарської продукції.

Порядок заповнення та оформлення бланків приймальних квитанцій передбачено в п. 3 постанови Укоопспілки "Про затвердження форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів і сировини та Порядку їх застосування" від 29.05.2000 №118, згідно з п.п. 3.6. якої за правильність оформлення приймальних квитанцій несуть відповідальність завідувачі заготівельними складами та пунктами, заготівельники та приймальники продукції, тобто сам відповідач.

Отже, виходячи з викладеного, приймальні квитанції, виписані відповідачем є первинними документами та підтверджують факт отримання відповідачем товару за Договором.

Крім того, як зазначалось вище, в листі № 111-М від 24.06.2015 відповідач визнав заборгованість перед позивачем станом на 21.06.2015 у розмірі 996754,00 грн. та просив погодити відтермінування оплати товару. Також, факт існування заборгованості відповідача за Договором станом на 31.07.2015 в розмірі 1 522 016,61 грн. підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків від 04.08.2015, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Доводи скаржника про те, що позивачем не було надано суду першої інстанції жодної довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, оформленої за встановленою формою відповідно до Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 № 99, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказана Інструкція втратила чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2014 № 987, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України» 20.10.2014 за № 1300/26077, з 01.01.2015, тобто до укладення між сторонами Договору та здійснення поставки товару.

Наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2014 № 987 доповнено пункт 2.5 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за N 168/704 (із змінами), новим абзацом такого змісту: "Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо."

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду першої інстанції Генеральну довіреність № 18 від 01.01.2015 видану уповноваженій особі відповідача на отримання товару від позивача, копія якої залучена до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, оскільки факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростований, оплату за Договором відповідач в повному обсязі не здійснив, доказів зворотнього суду не надав, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 494 993,06 грн. основного боргу є обґрунтованими та правомірно задоволені місцевим господарським судом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором позивач заявив до стягнення з відповідача 96 171,06 грн. пені, 5 775,18 грн. 3% річних та 34 384,84 грн. інфляційних втрат за загальний період прострочення з 28.08.2015 по 13.10.2015.

Як зазначено в ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, як це передбачено ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.4.2. Договору за несвоєчасне понад встановлений даним Договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, Продавець вправі вимагати від Покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції позивач здійснив перерахунок заявленої пені, з урахуванням умов Договору, періодів та сум прострочки оплати товару, вимог ст.692 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України щодо обмеженого строку нарахування штрафних санкцій та ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" щодо розміру пені.

Згідно з наданим позивачем уточненим розрахунком розмір пені складає 226 698,41 грн. Перевіривши вказаний розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що він є вірним, однак оскільки позивачем не збільшено позовні вимоги щодо стягнення пені, а суд не може виходити за межі позовних вимог, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача 96 171,06 грн. пені, яка була заявлена в позовній заяві.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 5775,18 грн. 3% річних та 34384,84 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з позицією якого погоджується судова колегія, повно і всебічно дослідив всі суттєві обставини справи та дійшов правильного висновку про їх задоволення у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань, що є підставою для стягнення з відповідача заявленої суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Київської області від 16.02.2016 відповідає фактичним обставинам та чинному законодавству. Підстав для його зміни чи скасування не вбачається. Апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Аромат" на рішення господарського суду Київської області від 16.02.2016 у справі № 911/4807/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 16.02.2016 у справі № 911/4807/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/4807/15 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун