РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016Справа №910/6374/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека Кредит»
третя особа -Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія»
провизнання нікчемного правочину недійсним

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача - Глевацька О.В. (представник за довіреністю);
від відповідача - Гладишенко М.І. (представник за довіреністю);
від третьої особи -Комаров Є.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - позивач або Банк) звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» (далі - відповідач або ФК «Іпотека кредит») про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014, укладеного між Банком та ФК «Іпотека кредит» (далі - Оспорюваний договір).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Оспорюваний договір є нікчемним на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості. Факт підписання Банком Оспорюваного договору не відображений в балансі Банку, а тому позивач вважає, що цей договір було укладено пізніше зазначеної в ньому дати - вже після введення у Банку тимчасової адміністрації, і без отримання погодження куратора Банку. Крім того, позивач просить визнати недійсним Оспорюваний правочин, як такий, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує права і законні інтереси вкладників банку, підриває довіру до банківської системи України, не сприяє ефективній процедурі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідач проти позову заперечив. Свої заперечення мотивував тим, що позивач помилково ототожнює номінальний розмір заборгованості за кредитним договором з ринковою вартістю ціни права вимоги, визначеною сторонами у Оспорюваному договорі. Позивачем у супереч положенням статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не доведено належними та допустимими доказами того, що Оспорюваний договір підпадає під критерій нікчемності передбачений пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки не доведено, що ціна продажу права вимоги більш ніж на 20% є нижчою від звичайної ціни. Жодним доказом позивач не доводить факту того, що Оспорюваний договір було укладено вже після введення у Банку тимчасової адміністрації. Зміст Оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, відповідач наголошує, що при розгляді справи №910/19674/15 судами було встановлено факт того, що Оспорюваний договір відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, а обставини, які згідно з пунктами 3, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою для визнання Оспорюваного договору нікчемним відсутні.

Ухвалою суду від 11.05.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія» (далі - ТОВ «Кримська девелоперська компанія»).

Третя особа позов не визнала з тих самих підстав, що й відповідач.

У судовому засіданні 22.06.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав, а представники відповідача та третьої особи - заперечили, з підстав викладених вище.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

24.07.2014 між Банком (продавець) та ФК «Іпотека кредит» (покупець) було укладено Оспорюваний договір, відповідно до якого Банк продав (відступив) права вимоги (всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Банку у якості кредитора до Позичальників за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 із всіма змінами та доповненнями (далі - Кредитний договір) та передав їх ФК «Іпотека кредит».

Відповідно до умов Оспорюваного договору та додатку № 1 до нього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором на день укладання Оспорюваного договору складає 9558766,00 доларів США, а саме право вимоги, виконання зобов'язань, щодо: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 9558766,00 доларів США та повернення заборгованості за процентами в розмірі, який буде нарахований станом на дату здійснення Новим кредитором оплати Первісному кредитору ціни відступлення права вимоги у розмірі та в терміни визначені цим Договором.

Згідно з пунктом 1.1 Оспорюваного договору та додатку № 1 до нього загальна купівельна ціна за вищевказані права вимоги склала 2000000 доларів США, що еквівалентно 37000000 грн.

Датою відступлення права вимоги є дата підписання акта приймання-передачі прав вимоги (пункт 1.1 Оспорюваного договору).

Оспорюваний договір відповідно до пункту 7.1 набув чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками.

30.12.2014 на виконання Оспоруваного договору Банк та ФК «Іпотека Кредит» підписали акт приймання-передачі прав вимоги за Кредитним договором (за кредитом в сумі 9558766,00 доларів США).

Позивачем у всупереч положенням статей 33, 34 ГПК України не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що Оспорюваний договір було підписано не 24.07.2014, а пізніше - під час дії обмежень Національного банку України. А отже, це є припущенням позивача, на якому не може ґрунтуватися рішення суду.

Відтак, враховуючи викладене та положення статті 640 ЦК України Оспорюваний договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками, тобто 24.07.2014. Зворотного позивачем не доведено.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, посилання позивача на дію обмежень, запроваджених постановою Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», є необґрунтованими, оскільки Оспорюваний договір укладений до початку дії цих обмежень.

З матеріалів справи також вбачається, що 02.03.2015 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних». Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 у Банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03.08.2015 тимчасову адміністрацію в Банку продовжено до 02.10.20015 включно.

02.10.2015 Національний банк України прийняв постанову № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельтаа Банк». Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про початок процедури ліквідації Банку з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду на підставі наказу № 67 від 11.03.2015 створила Комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями. У ході роботи вказаної Комісії, оформленої протоколом №3 від 11.03.2015, затвердженим Уповноваженою особою Фонду, було виявлено ознаки нікчемності Оспорюваного договору, передбачені частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зокрема, посилаючись на пункт 3 частини 3 цієї статті було зазначено, що Оспорюваний договір фактично вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості.

Як убачається з пояснень представника Банку та змісту зазначеного протоколу Комісії, до вказаного висновку Банк дійшов виключно керуючись номінальною вартістю кредитної заборгованості, зазначеної в Кредитному договорі, без проведення відповідної експертної оцінки.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З аналізу вказаної норми випливає те, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

У пункті 2.14 постанови № 11 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Згідно з підпунктом 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Позивачем усупереч положень статей 33, 34 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що Оспорюваний договір укладено на умовах, що гірші за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій, а також, що вартість прав вимоги, переданих за Оспорюваним договором, є нижчою за звичайні ціни на права вимоги, що діяли на момент його укладення.

Зокрема, статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (визначені у статті 5 цього Закону).

Висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Отже, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або невідповідність звичайним (ринковим) цінам ціни продажу прав вимоги, визначеної сторонами у відповідному договорі.

При цьому, позивач помилково ототожнює номінальний розмір заборгованості за Кредитним договором з ринковою вартістю ціни права вимоги.

Водночас, як зазначалося вище, звичайними вважаються ціни, які за подібних обставин сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

З огляду на вказане вище, позивач не довів відповідність Оспорюваного договору критерію нікчемності правочину, передбаченого пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Окрім того, суд зазначає, що при розгляді справи № 910/19674/15 (за позовом Банку до ТОВ «Кримська девелоперська компанія» про стягнення 286385582,82 грн. заборгованості за Кредитним договором) судами було встановлено, що Оспорюваний договір відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, а обставини, які згідно з пунктами 3, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою для визнання Оспорюваного договору нікчемним відсутні.

При розгляді справи № 910/19674/15 Банк також наголошував у т.ч. і на досліджувані у даній справі обставини нікчемності Оспорюваного договору (на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Судами була дана оцінка вказаним обставинам нікчемності, і вони були відхилені, та було встановлено факт того, що починаючи з 30.12.2014 право вимоги за Кредитним договором перейшло від Банку до ФК «Іпотека кредит», що свідчить про відсутність у Банку права вимоги стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Тому, рішенням Господарського суду м. Києва від 24.09.2015 у справі №910/19674/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 23.12.2015, у позові Банку було відмовлено.

Відповідно до статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позові та відзиві, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Позивачем, у супереч вимогам статей 33, 34 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду своїх позовних вимог, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на позивача та йому не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.06.2016

СуддяСташків Р.Б.