ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2016р. Справа№ 914/1389/16

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» (м. Харків)

до відповідача: Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (м. Львів)

про: стягнення суми основного боргу в розмірі 262273,20 грн., пені у розмірі 36558,48 грн., 3% річних у розмірі 2566,12 грн., інфляційних втрат у розмірі 13339,42 грн.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: Не зявився.

від відповідача: ОСОБА_1 довіреність № 138 від 11.01.2016 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» (м. Харків) до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (м. Львів) про стягнення суми основного боргу в розмірі 262273,20 грн., пені у розмірі 36558,48 грн., 3% річних у розмірі 2566,12 грн., інфляційних втрат у розмірі 13339,42 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.05.2016 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 02.06.2016 року. Ухвалою суду від 02.06.2016 року розгляд справи відкладено до 08.06.2016 року, згідно клопотання відповідача. Ухвалою суду від 08.06.2016 року розгляд справи відкладено до 23.06.2016 року, для надання доказів.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 26.05.2016 року, про відкладення від 02.06.2016 року, від 08.06.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується підписом повноважного представника на бланку оголошення про відкладення від 08.06.2016 року, а явка позивача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

02.06.2016 року за вх. № 23212/16 позивач подав додаткові докази до матеріалів справи.

08.06.2016 року за вх. № 23993/16 позивач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

08.06.2016 року за вх. № 23994/16 позивач подав клопотання про стягнення з відповідача додаткових судових витрат в розмірі 2577,99 грн., повязаних із проїздом представника до суду.

23.06.2016 року за вх. № 26508/16 позивач подав клопотання про стягнення з відповідача додаткових судових витрат в розмірі 2577,99 грн., повязаних із проїздом представника до суду.

23.06.2016 року за вх. № 26509/16 позивач подав заперечення проти зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочки виконання рішення.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 26.05.2016 року, про відкладення від 02.06.2016 року, від 08.06.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

02.06.2016 року за вх. № 23210/16 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

08.06.2016 року за вх. № 24087/16 відповідач подав клопотання про відстрочку виконання рішення.

08.06.2016 року за вх. № 24089/16 відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

08.06.2016 року за вх. № 24085/16 відповідач подав клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

08.06.2016 року за вх. № 24105/16 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що немає зауважень щодо правильності розрахунку позивачем сум позовних вимог.

23.06.2016 року за вх. № 26512/16 відповідач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 23.06.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, у відповідності до Договору на поставку продукції виробничо-технічного призначення від 11.03.2015 року № 009 із специфікаціями № 1, 2 (надалі Договір), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» (надалі - Постачальник, позивач) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (надалі - Покупець, відповідач), Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» було поставлено товар відповідачу, а саме:

- свердло у асортименті згідно видаткової накладної № 231 від 18 березня 2015 року на суму 17 665,81 грн.,

- мітчик у асортименті згідно видаткової накладної № 232 від 18 березня 2015 року на суму 124 083,60 грн;

- мітчик у асортименті згідно видаткової накладної № 491 від 29 травня 2015 року на суму 262 273, 20 грн.;

- свердло у асортименті згідно видаткової накладної № 492 від 29 травня 2015 року на суму 271 202, 09 грн.,

усього товару поставлено позивачем на загальну суму 675 224,70 грн.

Позивач наголошує, що вказаний вище товар був отриманий Відповідачем навесні 2015 року за довіреностями на ТМЦ:

- № 455 від 18 березня 2015 року (за нею був прийнятий відповідачем товар за видатковими накладними № 231 від 18 березня 2015 року та № 232 від 18 березня 2015 року);

- № 847 від 29 травня 2015 року (за нею був прийнятий відповідачем товар за видатковими накладними № 491 від 29 травня 2015 року та № 492 від 29 травня 2015 року).

Прийняття товару підтверджується підписом представника відповідача на всіх видаткових накладних та наявністю оригіналів довіреностей на ТМЦ у позивача.

Позивач наголошує, що Товар був оплачений відповідачем тільки частково в березні та квітні 2015 року і, в подальшому, впродовж тривалого періоду залишок боргу не погашався.

Станом на 23 листопада 2015 року вищевказаний товар був частково оплачений відповідачем згідно наступних платіжних доручень: платіжним дорученням № 346 від 11.03.2015 р. на суму 88 136,30 грн., платіжним дорученням № 345 від 11.03.2015 р. на суму 124 617,60 грн., платіжним дорученням № 967 від 29.04.2015 р. на суму 58 757,53 грн., платіжним дорученням № 966 від 29.04.2015 р. на суму 83 078,40 грн., усього на суму 354 589,83 грн.

Таким чином, станом на 23 листопада 2015 року заборгованість відповідача складала: 675 224,70 - 354 589,83 = 320 634, 87 грн.

Позивач наголошує, що у зв'язку з цим, 23 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду б/н до Договору на поставку продукції виробничо-технічного призначення, якою досягнуто згоди щодо реструктуризації вказаного боргу та погашення існуючої заборгованості відповідача в розмірі 320 634, 87 грн. у наступному порядку:

до 20.12.2015 року має бути погашено 106878,00 грн,

до 20.01.2016 року має бути погашено 106878,00 грн,

до 20.02.2016 року має бути погашено 106878,87 грн.

Після цього відповідач лише один раз погасив частину існуючого боргу: платіжним дорученням № 238 від 01.02.2015 на суму 58 361,67 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, сума основного боргу відповідача станом на день подання цього позову складає: 320 634, 87 - 58 361,67 = 262 273,20 грн.

Сума основного боргу відповідача складається із сукупної вартості всіх товарних накладних за вирахуванням суми часткової оплати.

Позивач виконав свої зобовязання за договором поставки належним чином, тобто, передав товар, передбачений договором, у повному обсязі, що підтверджується: довіреностями на отримання ТМЦ, переданими покупцем (відповідачем), товарними накладними, на яких міститься підпис відповідача про отримання товару, частковим виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, що підтверджується банківськими виписками.

Незважаючи на настання строків оплати, встановлених Додатковою угодою про реструктуризацію суми боргу, відповідач так і не оплатив вартість товару повністю, а тому для відповідача настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний розрахуватися по сумі боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошима.

Крім того, пунктом 9.2. Договору передбачена відповідальність за прострочення оплати товару у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недоплати за кожний прострочений день. Такий розмір штрафних санкцій відповідає ст. 343 Господарського кодексу України, а також вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» - не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, відповідач повинен сплатити за порушення грошових зобов'язань 262 273,20 грн. основного боргу, суму, на яку збільшився основний борг з урахуванням інфляції в розмірі 13 339,42 грн., три проценти річних у сумі 2566,12 грн., пеню у сумі 36558,48 грн., а, всього, сума позову складає 314 737,22 грн.

08.06.2016 року за вх. № 23994/16 позивач подав клопотання про стягнення з відповідача додаткових судових витрат, повязаних із проїздом представника до суду.

Ці транспортні витрати, згідно із с.т. 44 ГПК України, включаються до складу судових витрат, як інші судові витрати, і не включаються до суми позову, як форми захисту порушеного права.

Як зазначено в розділі 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», до інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема, витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

Судові витрати у вигляді витрат на проїзд представника складаються із наступних сум:

Проїзд з міста Харкова до міста Львова 01-02 червня 2016 року - вартість 628,40 грн.,

Проїзд з міста Львова до міста Харкова 02-03 червня 2016 року- вартість 693,17 грн.,

Проїзд з міста Харкова до міста Львова 07-08 червня 2016 року- вартість 628,21 грн.,

Проїзд з міста Львова до міста Харкова 08-09 червня 2016 року - вартість 623,21 грн.

За твердженням позивача, загалом транспортні витрати складають 2577,99 грн. - ці суми відносяться до судових витрат, які просить покласти на відповідача. Факт витрат на участь представника ТОВ «Імперія металів» в судових засіданнях в Господарському суді Львівської області підтверджується залізничними квитками, безпосереднім прийняттям участі представником позивача у 2 судових засіданнях, надання ним документів, клопотань через канцелярію суду. Факт того, що представник приїзджав саме з Харкова, підтверджується квитками.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій, то, на думку позивача, відповідач, посилаючись на частину 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, підпункт 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 13 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", перекручує зміст зазначених норм закону та роз'яснення ВГС України.

Позивач зазначає, що підпунктом 3.17-4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушує зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язанню, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, за твердженням позивача, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме: частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України, якщо відповідні санкції застосовуються не у звязку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки. Тобто, сенс роз'яснення ВГСУ в підпункті 3.17,4. зводиться до іншого: суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; чи не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

На думку позивача, сума неустойки, нарахована ДП «ЛБТЗ» аж ніяк не є надмірно великою.

Позивач вважає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання. Таким чином, зазначена вище норма надає право суду зменшити розмір неустойки за виняткових обставин.

На думку позивача, відповідач так і не зазначив конкретно, в чому полягає винятковість обставин, наскільки відсотків або на яку суму він просить зменшити штрафні санкції, не надав суду юридично та економічно обґрунтований розрахунок суми зменшення.

Щодо відстрочки виконання рішення суду, то, на думку позивача, все вищенаведене повною мірою відноситься і до клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду. Позивач вважає, що відповідач не навів достатньо переконливих доказів для обґрунтування свого клопотання. А саме, до цього клопотання відповідачем не додано жодного доказу на підтвердження викладених в ньому обставин, а вся аргументація будується на припущеннях, які не підтверджуються документально, зокрема, не наведено юридично та економічне обґрунтування строку відстрочення.

08.06.2016 року за вх. № 24105/16 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що немає зауважень щодо правильності розрахунку позивачем сум позовних вимог.

Відповідач заявляє про свою готовність виконати свої зобов'язання перед ТзОВ «Імперія металів». Однак, виконати це одноразово у підприємства немає змоги, оскільки, на даний час, на ДП «Львівський БТЗ» склалась несприятлива фінансова ситуація. У разі задоволення позовних вимог у заявленому обсязі, підприємство опиниться у скрутному матеріальному становищі, оскільки немає змоги виплатити стягувану суму. За таких обставин, у процесі примусового виконання рішення суду можливе накладення арешту на рахунки і майно ДП «Львівський БТЗ». Такий арешт заблокує господарську діяльність, що призведе до невиконання нами своїх господарських зобов'язань, у першу чергу перед Міністерством оборони України.

У зв'язку з останніми подіями у державі підприємство позбавлене можливості експортувати свою продукцію у треті країни. Уся виготовлена (відремонтована) військова техніка йде лише на потреби Збройних Сил України.

Відповідач зазначає, що згідно умов державних контрактів, укладених між ДП «Львівський БТЗ» та Міністерством оборони України (а підприємство на даний час працює лише на задоволення потреб української армії), встановлено, що при визначенні цін, рівень прибутку у складі ціни не може перевищувати 1 відсотка витрат Виконавця (ДП «Львівський БТЗ») на купівлю комплектуючих виробів (напівфабрикатів), а також 15-20 відсотків решти витрат у складі виробничої собівартості робіт. Відповідно, сума прибутку, яка закладена Міністерством оборони України (Замовником) для ДП «Львівський БТЗ» (Виконавець), є незначною.

Така ситуація призвела до того, що майже увесь прибуток підприємства йде на закупівлю комплектуючих і матеріалів до ремонтованої бронетанкової техніки, а також на виплату заробітної плати працівникам.

На даний час між підприємством і Міністерством оборони України завершується підготовка до укладення ряду господарських договорів на ремонт бронетанкової техніки. Фінансування по цих договорах дасть змогу отримати обігові кошти і, відповідно, акумулювати їх для виконання фінансових зобов'язань.

Водночас, у зв'язку з тяжким фінансовим становищем, на підприємстві виникла кредиторська заборгованість перед контрагентами. Зараз у провадженні господарських судів знаходяться 13 судових справ, відповідачем у яких виступає ДП «Львівський БТЗ» (дані зазначені в Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Враховуючи наведене, виходячи з фінансового стану підприємства, керуючись принципом розумності, підприємство просить відстрочити виконання рішення суду.

Відповідач наголошує, що ДП «Львівський БТЗ» є підприємством оборонного призначення та згідно Постанови Кабінету Міністрів України N° 83 від 04.03.2015 року внесено в перелік підприємств, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи наведене відповідач подає клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з ДП «Львівський БТЗ» на користь позивача. Свою позицію обґрунтовує тим, що виходячи зі змісту частини 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п. 3.17.4 постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій з винної сторони, суд повинен встановити наступні обставини, які можуть мати значення для визначення розміру штрафних санкцій:

- Розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

- Ступінь виконання зобов'язання боржником.

- Майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні.

- Не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

- Причини неналежного виконання.

- Незначність прострочення виконання.

- Поведінка винної сторони.

- Соціальна значущість підприємства (постанова ВГСУ від 18.04.2013 р. у справі № 5006/25/148/2012).

Відповідач звертає увагу на те, що в позовній заяві не наведено жодних доказів про наявність та розмір збитків позивача, заподіяних несвоєчасним виконанням зобов'язань відповідачем.

Відповідач зазначає, що відповідно до постанови КМ України від 04.03.2015 р. № 83 «Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», ДП «ЛБТЗ» відноситься до об'єктів, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у сфері оборони, а тому в умовах зовнішньої збройної агресії, нормальне функціонування заводу, який забезпечує ремонт та відновлення бронетанкової техніки для потреб ЗСУ, є одним з пріоритетних завдань держави.

Розділом 11 Договору № 009 від 11 березня 2015 року на поставку продукції виробничо-технічного призначення встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов'язань по даному договору, якщо воно виявилось наслідком обставин непереборної сили: пожежі, повені, землетруси, війни, ембарго на експорт або імпорт, указів президентів або урядів тощо.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню з ДП «Львівський БТЗ» за Договором № 009 від 11 березня 2015 року.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено в ході судового розгляду справи, у відповідності до Договору на поставку продукції виробничо-технічного призначення від 11.03.2015 року № 009 із специфікаціями № 1, 2 (надалі Договір), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» (надалі - Постачальник, позивач) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (надалі - Покупець, відповідач), Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія металів» було поставлено товар відповідачу, а саме:

- свердло у асортименті згідно видаткової накладної № 231 від 18 березня 2015 року на суму 17 665,81 грн.,

- мітчик у асортименті згідно видаткової накладної № 232 від 18 березня 2015 року на суму 124 083,60 грн;

- мітчик у асортименті згідно видаткової накладної № 491 від 29 травня 2015 року на суму 262 273, 20 грн.;

- свердло у асортименті згідно видаткової накладної № 492 від 29 травня 2015 року на суму 271 202, 09 грн.,

усього товару поставлено позивачем на загальну суму 675 224,70 грн.

Вказаний вище товар був отриманий відповідачем навесні 2015 року за довіреностями на ТМЦ:

- № 455 від 18 березня 2015 року (за нею був прийнятий відповідачем товар за видатковими накладними № 231 від 18 березня 2015 року та № 232 від 18 березня 2015 року);

- № 847 від 29 травня 2015 року (за нею був прийнятий відповідачем товар за видатковими накладними № 491 від 29 травня 2015 року та № 492 від 29 травня 2015 року).

Прийняття товару підтверджується підписом представника відповідача на всіх видаткових накладних та наявністю оригіналів довіреностей на ТМЦ у позивача.

Товар був оплачений відповідачем тільки частково в березні та квітні 2015 року і в подальшому впродовж тривалого періоду залишок боргу не погашався.

Станом на 23 листопада 2015 року вищевказаний товар був частково оплачений відповідачем згідно наступних платіжних доручень: платіжним дорученням № 346 від 11.03.2015 р. на суму 88 136,30 грн., платіжним дорученням № 345 від 11.03.2015 р. на суму 124 617,60 грн., платіжним дорученням № 967 від 29.04.2015 р. на суму 58 757,53 грн., платіжним дорученням № 966 від 29.04.2015 р. на суму 83 078,40 грн., усього на суму 354 589,83 грн.

Таким чином, станом на 23 листопада 2015 року заборгованість відповідача складала: 675 224,70 - 354 589,83 = 320 634, 87 грн.

У зв'язку з цим, 23 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду б/н до Договору на поставку продукції виробничо-технічного призначення, якою досягнуто згоди щодо реструктуризації вказаного боргу та погашення існуючої заборгованості Відповідача в розмірі 320 634, 87 грн. у наступному порядку:

до 20.12.2015 року має бути погашено 106878,00 грн,

до 20.01.2016 року має бути погашено 106878,00 грн,

до 20.02.2016 року має бути погашено 106878,87 грн.

Після цього відповідач лише один раз погасив частину існуючого боргу: платіжним дорученням № 238 від 01.02.2015 р. на суму 58 361,67 грн.

Таким чином, сума основного боргу відповідача станом на день подання цього позову складає: 320 634, 87 - 58 361,67 = 262 273,20 грн.

Сума основного боргу відповідача складається із сукупної вартості всіх товарних накладних за вирахуванням суми часткової оплати,

Позивач виконав свої зобовязання за договором поставки належним чином, тобто, передав товар, передбачений договором, у повному обсязі, що підтверджується: довіреностями на отримання ТМЦ, переданими покупцем (відповідачем), товарними накладними, на яких міститься підпис відповідача про отримання товару, частковим виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, що підтверджується банківськими виписками.

Незважаючи на настання строків оплати, встановлених Додатковою угодою про реструктуризацію суми боргу, відповідач так і не оплатив вартість товару повністю, а тому для відповідача настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний розрахуватися по сумі боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошима.

Крім того, пунктом 9.2. Договору передбачена відповідальність за прострочення оплати товару у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недоплати за кожний прострочений день. Такий розмір штрафних санкцій відповідає ст. 343 Господарського кодексу України, а також вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» - не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Позивачем розраховуються суми санкцій, виходячи із наступних даних:

21 грудня 2015 р. - це перший день прострочення першого траншу в погашення боргу за Додатковою угодою від 23.11.2015 р. в сумі 106 878,00 грн.;

21 січня 2016 р. - це перший день прострочення другого траншу в погашення боргу за Додатковою угодою від 23.11.2015 р. (106 878,00 + 106 878,00 = 213756,00 грн.);

01 лютого 2016 р. - день часткового погашення боргу відповідачем в сумі 58361,67 грн. (залишок боргу складає 213756,00-58 361, 67 = 155394,33 грн);

21 лютого 2016 р. - перший день прострочення третього траншу в погашення боргу за Додатковою угодою від 23.11.2015 р. (борг складає: 155394,33 + 106878,87 = 262 273,20);

16 травня 2016 р. - день направлення до суду позову.

08.06.2016 року за вх. № 24105/16 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що немає зауважень щодо правильності розрахунку позивачем сум позовних вимог.

Отже, судом встановлено, що сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 262273,20 грн., що підтверджується, крім поданих позивачем первинних бухгалтерських документів, оригіналом ОСОБА_1 звірки взаємних розрахунків за період січень травень 2016 р., що підписаний уповноваженими представниками сторін, про що свідчать оригінали відтиску належних печаток сторін.

08.06.2016 року за вх. № 24089/16 відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Підпунктом 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язанню, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Також, відповідно до п. 2.4. Роз'яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/293 від 29.04.1994 р. «Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань», вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, арбітражний суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; чи є не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних саі-кцій.

Відповідач також посилається на те, що ДП «Львівський БТЗ» відноситься до об'єктів, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави відповідно до Постанови КМ України № 83 від 04.03.2015 року.

Розглянувши вимогу позивача стосовно стягнення пені, суд зважаючи на вищезазначені обставини та визнання відповідачем позовних вимог, вважає за можливе, як виняток, відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 83 ГПК України, з урахуванням інтересів позивача щодо можливості виконання відповідачем позовних вимог, зменшити розмір належної до сплати пені на 10 % від заявленого розміру, а саме стягнути пеню в розмірі 32902,63 грн.

Крім того, у відповідності до п. 6 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

08.06.2016 року за вх. № 24087/16 відповідач подав клопотання про відстрочку виконання рішення.

Відповідно до п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", підставою для розстрочки/відстрочки можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про розстрочку/відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Проаналізувавши матеріали справи, з метою надання можливості добровільного виконання відповідачем судового рішення, з урахуванням обставин, викладених у заяві про відстрочення виконання рішення, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/1389/16 частково на два місяці рівними частинами.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія Металів» до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення суми основного боргу в розмірі 262273,20 грн., пені у розмірі 32902,63 грн., 3% річних у розмірі 2566,12 грн., інфляційних втрат у розмірі 13339,42 грн. є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

В абзаці 1, 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи. До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

У п.п. 6.2., 6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що судовим експертам, перекладачам, іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень, відшкодовуються: вартість проїзду до місця виклику і назад залізничним, автомобільним, водним і повітряним транспортом; страхові платежі за державне страхування на транспорті, вартість попереднього продажу проїзних документів, проїзд автомобільним транспортом (крім таксі) до залізничної станції, аеропорту, якщо вони знаходяться за межами населеного пункту; найом жилого приміщення; добові в розмірах, встановлених законодавством про службові відрядження; судовому експерту відшкодовуються також витрати, пов'язані з дослідженням об'єкта судової експертизи, якщо останній знаходиться в іншому населеному пункті, ніж експертна установа (або експерт проживає в іншому населеному пункті), і не може бути доставлений до цієї установи (або експерту).

08.06.2016 року за вх. № 23994/16 позивач подав клопотання про стягнення з відповідача додаткових судових витрат в розмірі 2577,99 грн., повязаних із проїздом представника до суду.

Судові витрати у вигляді витрат на проїзд представника складаються із наступних сум:

Проїзд з м. Харкова до м. Львова 01-02 червня 2016 року - вартість 628,40 грн.,

Проїзд з м. Львова до м. Харкова 02-03 червня 2016 року- вартість 693,17 грн.,

Проїзд з м. Харкова до м. Львова 07-08 червня 2016 року- вартість 628,21 грн.,

Проїзд з м. Львова до м. Харкова 08-09 червня 2016 року - вартість 623,21 грн.

Дослідивши представлені докази в підтвердження таких витрат, суд приходить до висновку, що дані вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1378,00 грн., та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 661 від 13.05.2016 року на суму 4721,06 грн. про сплату судового збору.

Згідно ч.2 ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Отже, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти повністю на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» (79031, м. Львів, вул. Стрийська, 73, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія Металів» (61020, м. Харків, Григорівське шосе, 88, п/р 8 в АТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1», МФО 380805) суму основного боргу в розмірі 262273 (двісті шістдесят дві тиячі двісті сімдесят три) грн. 20 коп., пеню у розмірі 32902 (тридцять дві тисячі девятсот дві) грн. 63 коп., 3% річних у розмірі 2566 (дві тисячі пятсот шістдесят шість) грн. 12 коп., інфляційних втрат у розмірі 13339 (тринадцять тисяч триста тридцять девять) грн. 42 коп., судові витрати, повязаних із проїздом представника до суду в розмірі 2577 (дві тисячі пятсот сімдесят сім) грн. 99 коп. та 4721 (чотири тисячі сімсот двадцять одну) грн. 06 коп. судового збору шляхом розстрочення виконання рішення на 2 місяці рівними частинами щомісячно у таких розмірах:

- до 30 липня 2016 року 159190,21 грн.

- до 30 серпня 2016 року 159190,21 грн.

3. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24.06.2016 року.