КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Справа№ 910/11799/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Коршун Н.М.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Купирьов М.Є. - дов. б/н від 05.05.2015 року

від відповідача не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА»

на рішення господарського суду міста Києва

від 05.04.2016 року (головуючий суддя - Комарова О.С.,

судді : Балац С.В., Демидов В.О.)

у справі № 910/11799/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА»

(далі - ТОВ «ДПА»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Райффайзен Лізинг Аваль»

(далі - ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль»)

про внесення змін до договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року у справі №910/11799/15 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, неналежною оцінкою доказів. На думку апелянта, суд першої інстанції, керуючись ст. 652 ЦК України та 43 ГПК України, помилково прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що виконання договору на існуючих умовах, зокрема щодо сплати лізингових платежів, порушило би співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В зв'язку з цим, відсутність у позивача прибутку внаслідок неможливості ведення ним підприємницької діяльності не є порушенням співвідношення майнових інтересів сторін. За твердженнями апелянта, він обґрунтував свої вимоги відповідними доказами тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/11799/15 за апеляційною скаргою позивача передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено розгляд справи на 14.06.2015 року.

06.06.2016 року через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача.

В судовому засіданні 14.06.2016 року по справі оголошено перерву на 30.06.2016 року для підготовки судового рішення у справі.

В зв'язку з перебування судді Мартюк А.І. у відпустці, 29.06.2016 року на підставі розпорядження № 09-52/2686/16 проведено автоматичну зміну складу суддів та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий судді - Дикунська С.Я., судді : Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження (ч. 1 ст. 102 ГПК України).

У разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже спочатку починається й визначений ст. 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги (п. 9-2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України»).

В судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи є відповідна розписка, про причини своєї неявки апеляційний господарський суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р.).

Оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

На підставі ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність й обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник позивача (апелянта) доводи скарги підтримав, просив її задовольнити, оскаржене рішення скасувати за наведених в скарзі підстав та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, в судовому засіданні 14.06.2016 року, доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, 07.05.2015 року ТОВ «ДПА» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль» про внесення змін до договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем, які передбачені проектом додаткової угоди про внесення змін до договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року, направлений відповідачу 10.04.2015 року, а саме:

- п. 1.6. договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року змінюється викладенням його в наступній редакції:

«1.6. Строк лізингу складається з періодів лізингу, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами цього договору та додатків до нього та закінчується через 3 (три) місяці після закінчення терміну всіх лізингових платежів, але в будь-якому випадку не раніше, чим після 6 (шести) місяців з дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України»;

- додаток № 1 «Графік розрахунку заборгованості» до договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року змінюється викладенням його в редакції, наданій позивачем в прохальній частині позовної заяви;

- інші умови договору, до яких не внесені зміни, зберігають чинність;

- в разі, якщо норми договору входять в протиріччя з нормами цієї додаткової угоди, то сторони керуються нормами цієї додаткової угоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року, внаслідок масових заворушень та озброєних дій на початку 2014 року Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 було розпочато проведення антитерористичної операції на території міста, де знаходиться позивач, тому останній позбавлений можливості для виконання договірних зобов'язань тощо.

Оцінивши встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в позові, враховуючи умови договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року в сукупності із нормами чинного законодавства, місцевий суд, дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, що виконання договору на існуючих умовах, зокрема щодо сплати лізингових платежів, порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З огляду на те, що відсутність у позивача прибутку внаслідок неможливості ведення ним підприємницької діяльності не є порушенням співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки ризики ведення підприємницької діяльності позивача, зокрема ненадходження коштів від такої діяльності або надходження у розмірі меншому, ніж розраховувалось, покладаються виключно на позивача. Крім цього, позивачем не надано доказів, які б свідчили про одночасну наявність усіх вищезгаданих умов, необхідних для внесення змін до договору фінансового лізингу № LC5829-09/11 від 04.11.2011 року саме в зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні цього договору.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, між ТОВ «ДПА» (надалі - лізингоодержувач) та ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» (надалі -лізингодавець) 04.11.2011 року було укладено договір фінансового лізингу № LC5829-09/11 (надалі - Договір, договір фінансового лізингу), відповідно до п. 1.1. якого, лізингодавець на підставі договору поставки товару (надалі - «договір поставки товару») зобов'язався придбати в свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначається специфікації (додаток №2 до цього договору) (надалі - «предмет лізингу»), а лізингоодержувач зобов'язувся прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Згідно п. 1.6. договору фінансового лізингу, строк лізингу складається з періодів лізингу у кількості 60 місяців, починаючи з першого періоду лізингу, визначеного за правилами цього договору та додатків до нього.

Відповідно до п. 2.1. договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу на момент підписання цього договору становить 1 661 184,00 гривень (в тому числі 20% ПДВ) і підлягає остаточному визначенню після передачі предмета лізингу лізингоодержувачу та здійснення всіх розрахунків за договором поставки товару.

Пунктом 4.2. договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач сплачує відсотки за фінансування придбання Предмета лізингу за періоди: з моменту виникнення заборгованості до настання першого періоду лізингу за ставкою LIВОR 3М плюс 8 % від всієї суми заборгованості, визначеної в порядку п. 3.1. цього договору. Сума відсотків в грошовому еквіваленті іноземної валюти підлягає перерахунку у гривню за курсом продажу (розділ 1 «Визначення» Загальних умов додатку 4 до цього договору), крім цього ПДВ.

Положеннями п. 4.3 договору фінансового лізингу встановлено, що лізингоодержувач протягом строку лізингу щомісяця сплачує лізингодавцю авансом поточні лізингові платежі, які розраховуються на перший робочий день кожного лізингового періоду за поточний місяць та складаються з суми, що ставиться в погашення вартості предмета лізингу та комісії2 лізингодавця (надалі - «комісія лізингодавця»). До настання першого періоду лізингу, визначеного за правилами пункту 5.4 загальних умов (додаток 4 до цього договору), лізингоодержувач сплачує тільки відсотки за фінансування, розраховані від заборгованості лізингоодержувача згідно пункту 3.1 цього договору у гривні та за ставкою, визначеною в пункті 4.2 цього договору.

Умовами п. 7.1. договору фінансового лізингу визначено, що сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов'язання або невиконання своїх обов'язків за даним договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) та їх наслідків. До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов'язків за даним договором.

Сторони погодили (п. 8.1. Договору), що договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором.

Крім цього, п. 9.4. Договору встановлено, що договір має наступні додатки, що є його невід'ємними частинами: додаток №1 - графік; додаток №2 - специфікація предмету лізингу; додаток №3 - акт приймання-передачі предмету лізингу (форма); додаток №4 - загальні умови фінансового лізингу (загальні умови).

Додатком №1 до Договору сторони погодили графік розрахунку заборгованості за цим договором.

26.01.2012 року між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі предмета лізинга, відповідно до якого на підставі договору фінансового лізингу лізингодавець передав у користування лізингоодержувачу предмет лізингу згідно специфікації: машину для виготовлення друкарських форм, шаблонів на різних поліграфічних матеріалах, типу LaserGraver (LG3F25g), нова, 2011 р.в.

21.10.2014 року сторонами було укладено угоду про внесення змін до договору фінансового лізингу.

Листом № 10/04/15 від 10.04.2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням внести запропоновані зміни до Договору, для чого у встановлений законодавством термін підписати та скріпити печаткою надану додаткову угоду про внесення змін до цього договору, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 10.04.2015 року та фіскальним чеком № 8350 від 10.04.2015 року, наявний в матеріалах справи.

Проте, відповідач цей лист позивача залишив без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

У відповідності до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Положеннями п. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до положень ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів.

За приписами ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України визначено, що непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно положень ч. 2 ст. 218 ГК України не вважаються такими обставинами, що звільняють порушника від виконання зобов'язань, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Аналогічну правову позицію викладено в п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

У відповідності до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, положеннями ст. 188 ГК України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст.ст. 651, 654 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що законодавством чітко визначено порядок внесення змін до договору та передбачено, що таке внесення має відбуватися лише за згодою сторін угоди, а у випадку, коли певної згоди не досягнуто, заінтересована сторона вправі звернутися до суду, при умові одночасного існування чотирьох умов, однак, позивачем не надано доказів, які б свідчили про одночасну наявність усіх вищезгаданих умов, необхідних для внесення змін до договору фінансового лізингу саме в зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні цього договору.

Антитерористична операція, за Законом України «Про боротьбу з тероризмом», є комплексом скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Відтак, апеляційний господарський суд вважає правомірними висновки місцевого суду щодо того, що антитерористична операція та війна не є тотожними поняттями, а позивачем, в свою чергу, не доведено вчинення ним дій, спрямованих на вивезення об'єкту лізингу на підконтрольну Україні територію.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 17.11.2015 року у справі № 910/11793/15 та від 23.12.2015 року у справі № 910/11801/15.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, відтак, правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог позивача.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «ДПА» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року у справі № 910/11799/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/11799/15 повернути за належністю до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

Н.М. Коршун