ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2016 р. Справа № 911/681/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

до Вишгородської районної державної адміністрації

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

секретар судового засідання: Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: не зявились;

від відповідача: ОСОБА_1В.(довіреність № 7-27/1218 від 27.05.2014 р.)

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі ТОВ «Комплекс Агромарс», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації (далі Вишгородська РДА, відповідач) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що договір оренди земельної ділянки б/н від 05.04.2005 р., укладений між ТОВ «Комплекс Агромарс» та Вишгородською РДА, суперечить чинному законодавству, оскільки, всупереч вимогам ст. 203 ЦК України, був підписаний особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, у звязку з чим позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 05.04.2005 р.

Розгляд справи відкладався.

17.03.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано заперечення б/н від 16.03.2016 р. на позовну заяву, відповідно до якого Вишгородська РДА просить суд відмовити у задоволенні позову повністю та застосувати позовну давність у даній справі.

Так, відповідач зазначив, що протягом 2015 року земельна ділянка, яка перебувала у оренді ТОВ «Комплекс Агромарс» площею 0,7462 га під існуючою базою відпочинку «Полянка» на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) без згоди чи волевиявлення власника (держави) була передана у приватну власність фізичним особам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та, в подальшому, продана позивачу (ТОВ «Комплекс Агромарс»), у звязку з чим Вишгородською РДА було подано звернення до прокуратури за даним фактом.

Крім того, відповідач просив суд, враховуючи, що землевпорядна документація була виконана на замовлення позивача, і, відповідно, йому не могло бути невідомо про те, що земельна ділянка перебуває у державній власності, застосувати у даній справі наслідки спливу строку позовної давності, що є також підставою для відмови у позові.

31.03.2016 р. до господарського суду представником позивача було подано уточнення до позовної заяви б/н від 31.03.2016 р. (вх. № 6873/16 від 31.03.2016 р.), згідно з яким позивачем фактично було виправлено описку в прохальній частині позову в зазначенні року укладення оспорюваного договору.

20.04.2016 р. до господарського суду Київської області надійшли пояснення відповідача б/н від 20.04.2016 р. (вх. № 8550/16 від 20.04.2016 р.) щодо повноважень Вишгородської РДА у галузі земельних відносин на час укладення спірного договору оренди земельної ділянки з позивачем.

21.04.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано клопотання б/н від 21.04.2016 р. (вх. № 8724/16 від 21.04.2016 р.) про долучення до матеріалів справи листа прокуратури щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками ст. 364 КК України стосовно посадових осіб Пірнівської сільської ради, якими було здійснено передачу у приватну власність спірної земельної ділянки площею 0,7462 га.

21.04.2016 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подано клопотання б/н від 20.04.2016 р. (вх. № 8643/16 від 21.04.2016 р.) про залишення позову без розгляду, згідно з яким позивач просить суд на підставі ст.ст. 22, 81 ГПК України залишити позовну заяву ТОВ «Комплекс Агромарс» без розгляду та повернути позивачеві сплачений судовий збір.

Клопотання залишене судом без задоволення з огляду на те, що статтею 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду, серед яких відсутня така підстава, як подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні 21.04.2016 р. представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, представник позивача до суду не зявився.

У судовому засіданні 21.04.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

05.04.2005 р. між Закритим акціонерним товариством «Комплекс Агромарс» (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс») (орендар) та Вишгородською районною державною адміністрацією (орендодавець) був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку рекреаційного призначення під розміщення існуючої бази відпочинку «Поляна», яка знаходиться на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

Згідно з п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,7462 га.

Договір укладено на 49 років (п. 5 договору).

Оспорюючи відповідний договір оренди земельної ділянки від 05.04.2005 р., позивач стверджує, що він не відповідає вимогам законодавства, оскільки укладений всупереч вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України. Так, позивач зазначав, що з боку орендодавця договір було підписано заступником голови Вишгородської районної державної адміністрації ОСОБА_9, у той час як земельна ділянка знаходиться на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, і договір, на переконання позивача, мала підписувати уповноважена особа Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, а не заступник голови Вишгородської районної державної адміністрації.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази та позиції сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів справи, оспорюваний позивачем договір був укладений на підставі розпорядження голови Вишгородської РДА № 22 від 24.01.2005 р. «Про передачу в оренду земельної ділянки закритому акціонерному товариству «Комплекс Агромарс» під розміщення бази відпочинку «Полянка».

Згідно з вказаним розпорядженням було прийнято рішення, серед іншого, затвердити технічну документацію щодо укладення договору оренди земельної ділянки ЗАТ «Комплекс Агромарс», розроблену Вишгородським районним відділом Київської регіональної філії Центру ДЗК; припинити ЗАТ «Київкомбікорм» право користування земельною ділянкою площею 0,7462 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради; надати ЗАТ «Комплекс Агромарс» в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 0,7462 га під розміщення існуючої бази відпочинку «Полянка» на території Пірнівської сільської ради за межами населеного пункту.

Пунктом 8 вказаного розпорядження було доручено першому заступнику голови Вишгородської РДА ОСОБА_9 від імені райдержадміністрації укласти договір оренди земельної ділянки із ЗАТ «Комплекс Агромарс».

Доказів визнання незаконним у встановленому чинним законодавством порядку розпорядження голови Вишгородської РДА № 22 від 24.01.2005 р. чи його скасування до матеріалів справи не надано.

Поряд з цим слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 17 Земельного кодексу України (станом на час прийняття вказаного вище розпорядження відповідача та укладення оспорюваного позивачем договору) було встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно зі статтею 124 ЗК України у тій же редакції передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції станом на час прийняття розпорядження голови Вишгородської РДА від 24.01.2005 р. № 22 та укладення оспорюваного договору оренди) було визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Водночас, за приписами статті 4 Закону України «Про оренду землі» в редакції на час прийняття розпорядження РДА від 24.01.2005 р. та станом на час укладення договору, орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи; орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом; орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у спільній власності територіальних громад, є районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом; орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Поряд з цим, Прикінцевими положеннями Закону України «Про оренду землі» було встановлено, що частини друга, третя і четверта статті 4 набирають чинності після розмежування відповідно до закону земель державної і комунальної власності. До розмежування відповідно до закону земель державної і комунальної власності орендодавцями земельних ділянок у межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, є відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади в межах повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вважаючи оспорюваний договір оренди земельної ділянки від 05.04.2005 р. недійсним, позивач посилається на те, що особа, яка підписувала зазначений договір від імені орендодавця Вишгородської РДА, всупереч ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки земельна ділянка знаходиться на території Пірнівської сільської ради.

Як встановлено судом, з боку орендодавця договір було підписано заступником голови Вишгородської районної державної адміністрації ОСОБА_9 на підставі згадуваного вище розпорядження голови Вишгородської РДА від 24.01.2005 р. № 22.

Відтак, позивачем належними і допустимими доказами в розумінні приписів ст.ст. 32-34 ГПК України не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Водночас, у ході розгляду даної справи господарським судом не встановлено, що при укладенні оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 05.04.2005 р. відповідачем були порушені приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05.04.2005 р. є безпідставною та необґрунтованою.

Решта доводів учасників процесу наведених вище висновків суду не спростовує.

За таких обставин, враховуючи недоведеність заявлених позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» у повному обсязі.

Поряд з цим, відповідачем у даній справі було заявлено про пропуск позивачем при зверненні до суду строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України для вимог позивача, та про застосування позовної давності у даній справі.

Згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З огляду на викладене, у даній справі позовна давність не може бути застосована, оскільки судом було встановлено відсутність правових підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс».

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повне рішення підписане 26.04.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна