ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016р. Справа №914/987/16

За позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про: стягнення 38128,64 грн. та виселення з нерухомого майна,

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: Процко Р.Б. - представник (довіреність №2302-вих-19 від 15.02.2016р.);

від відповідача: ОСОБА_1; ОСОБА_3 - представник (довіреність №б/н від 07.04.2015р.).

В судовому засіданні 29.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

позов заявлено Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (м. Львів) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Львів) про стягнення 38128,64 грн. та виселення з нерухомого майна.

Ухвалою суду від 13.04.2016 року порушено провадження у справі. Розгляд судової справи призначено на 05.05.2016 року. Вимоги до сторін висвітлено в зазначеній ухвалі, в тому числі визнано обов'язковою участь повноважних представників сторін в судове засідання.

Представник позивача в судове засідання 05.05.2016 року прибув.

Представник відповідача в судове засідання прибув, подав клопотання (вх. №19108/16 від 05.05.2016р.) про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні оголошено перерву до 02.06.2016 року.

Після закінчення перерви, представник позивача в судове засідання 02.06.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав, з клопотаннями та заявами не звертався.

Відповідач та його представник в судове засідання прибули, проти позовних вимог заперечили повністю, подали відзив на позовну заяву (вх. №23184/16 від 02.06.2016р.) та клопотання (вх. №2953/16 від 02.06.2016р.) про продовження строку розгляду спору.

Строк розгляду спору продовжено та розгляд справи відкладено на 16.06.2016 року.

Представник позивача в судове засідання 16.06.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав, подав клопотання (вх. №25481 від 16.06.2016р.) про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач та його представник в судове засідання прибули, проти позовних вимог заперечили повністю.

В судовому засіданні оголошено перерву до 22.06.2016 року.

Після закінчення перерви, представник позивача в судове засідання 22.06.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти позовних вимог заперечив повністю, подав клопотання (вх. №26227/16 від 22.06.2016р.) про виклик осіб для дачі пояснень та витребування доказів, яке суд відхилив, оскільки таке не відповідає вимогам ст. 38 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено перерву до 29.06.2016 року.

Після закінчення перерви, представник позивача в судове засідання 29.06.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання прибули, проти позовних вимог заперечили повністю.

В судовому засіданні оголошено перерву до 14 год. 30 хв. 29.06.2016 року.

Після закінчення перерви, представник позивача в судове засідання прибув, через відділ документообігу та обробки інформації подав клопотання (вх. №27242/16 від 29.06.2016р.) про долучення документів до матеріалів справи, яке суд задоволив. Крім того, суд долучив до матеріалів справи подану в судовому засіданні представником позивача копію повідомлення №2302-вих-2826 від 18.12.2015 року.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання прибули, проти позовних вимог заперечили повністю, через відділ документообігу та обробки інформації подали відзив на позовну заяву (вх. №27211/16 від 29.06.2016р.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

20.08.2015 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (далі по тексту - Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-9163-15 (далі по тексту - Договір), відповідно до п.1. якого Орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності №54-А від 11.08.2015 року передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (далі по тексту - Об'єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП «Під Зуброю» (далі по тексту - Балансоутримувач).

Обєктом оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 5,8 м2, у тому числі: підвал 0,00 кв.м., перший поверх 5,8 кв.м., мансарда 0,00 кв.м., другий поверх 0,00 кв.м., третій поверх 0,00 кв.м., спільне користування 0,00 кв.м., з індексом приміщення Х, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09.02.2015 року, інвентарний №1282.

Вартість Обєкта оренди, відповідно до звіту про оцінку майна, затвердженого наказом управління комунальної власності №1635/е від 23.06.2015 року, станом на 30.04.2015 року становить 32710,00грн. без ПДВ.

Згідно з п.2.1. Договору, Об'єкт оренди Орендар буде використовувати для ремонту одягу.

Розмір орендної плати, відповідно до п.5.1. Договору становить 2055,00грн. без ПДВ за перший місяць оренди, згідно із запропонованою переможцем конкурсу сумою.

Відповідно до п.5.2. Договору, розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік). Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць (п.5.3 Договору).

Відповідно до п.5.6. Договору Орендар сплачує орендну плату не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок Орендодавця.

Згідно акту приймання-передачі №612 від 21.08.2015 року, Орендодавець здав, а Орендар прийняв Обєкт оренди, у відповідності до розділу 3. Договору.

Як зазначено у п.4.1. Договору, термін договору оренди визначений на 3 місяці з 20.08.2015 року до 20.11.2015 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором (п.4.7. Договору).

Приписами п.10.1 Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

18.12.2015 року Орендодавцем надіслано Орендарю повідомлення №2302-вих-2826 від 18.12.2015 року про припинення договірних відносин у зв'язку із закінчення терміну дії Договору. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з позовною заявою, відповідачем Об'єкт оренди не було повернуто.

Крім того, відповідач свої зобов'язання, передбачені Договором, зі сплати орендної плати не виконував.

Відтак, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 9792,92грн. орендної плати. Також, у зв'язку із невиконанням обов'язку щодо повернення Об'єкта оренди, позивач вимагає від відповідача сплати 28335,72грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, за правилами ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог, передбачених ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Положеннями п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як зокрема, прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Ухвалою Львівської міської ради від 06.07.2006р. № 94 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання» утворено Управління комунальної власності Львівської міської ради, як структурний підрозділ департаменту економічної політики Львівської міської ради.

У відповідності до Положення про Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, до компетенції управління відносяться такі повноваження, як зокрема, реалізація політики органів місцевого самоврядування Львова у сфері управління майном, що належить до власності територіальної громади міста (комунальної власності міста); здійснення управління майном, що належить до комунальної власності міста, у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста; надання в оренду комунального майна у порядку, встановленому міською радою; здійснення обліку орендних платежів та контролю за їх надходженням; здійснення прийому майна у комунальну власність міста і передачі у власність юридичних та фізичних осіб згідно з рішеннями ради; організація роботи з підготовки проектів рішень виконавчого комітету Львівської міської ради про оформлення та видачу свідоцтв на право власності на об'єкти нерухомого майна.

Як встановлено судом, 20.08.2015 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 Договір, відповідно до п.1. якого Орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності №54-А від 11.08.2015 року передає, а Орендар приймає в строкове платне користування Об'єкт оренди, що знаходиться на балансі ЛКП «Під Зуброю».

Обєктом оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 5,8 м2, у тому числі: підвал 0,00 кв.м., перший поверх 5,8 кв.м., мансарда 0,00 кв.м., другий поверх 0,00 кв.м., третій поверх 0,00 кв.м., спільне користування 0,00 кв.м., з індексом приміщення Х, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 09.02.2015 року, інвентарний №1282.

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму ВГС України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладання договору, він керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК) .

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право: визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відтак, суд вважає, що укладений між сторонами Договір безпосередньо пов'язаний із предметом спору, а тому за наявності визначених законодавством підстав може бути визнаний недійсним в межах розгляду даної справи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Приписами ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як зазначено у 2.1. Постанови Пленуму ВГС України №12 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», об'єктами оренди державного та комунального майна може бути лише майно, зазначене у частині першій статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Укладення договорів оренди майна, яке відповідно до пункту 2 статті 4 названого Закону та інших законодавчих актів України не може бути об'єктом оренди є підставою для визнання таких договорів недійсними на підставі статті 215 ЦК України.

Що ж до об'єкта (предмета) договорів оренди (найму) майна, належного до інших форм власності, то ним може бути майно, зазначене у статтях 760 ЦК України та 283 ГК України.

Згідно з положеннями статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, як це визначено вимогами частини 1 ст.761 ЦК України та ст.3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до вимог, передбачених ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України встановлено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно вимог передбачених ст. 2 Закону України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимогами ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Приписами ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та наданих позивачем доказів, станом на момент укладення Договору та на момент розгляду даної справи, право комунальної власності на Обєкт оренди не було зареєстровано за територіальною громадою міста Львова.

Вищевказане підтверджується також, поданим представником позивача, рішенням Львівської міської ради №322 від 22.04.2016 року «Про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1» (копія котрого міститься в матеріалах справи), згідно якого вирішено звернутися до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції для проведення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлове приміщення (Обєкт оренди).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, як встановлено судом, Договір, станом на момент його укладення, не відповідав вимогам, передбаченим ст.761 ЦК України, ст.3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та статтям 2-4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічна правова позиція щодо надання в оренду майна лише власником цього майна висловлена в постанові Вищого господарського суду України від 25.02.2013 року у справі №5011-36/7321-2012.

Враховуючи встановлені судом під час вирішення спору у даній справі обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, з якими норми статей 203 і 215 ЦК України пов'язують недійсність правочину, для визнання Договору недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину його сторонами вимог Цивільного кодексу України. Так, з огляду на укладення вказаного договору всупереч вимогам закону з боку позивача, враховуючи відсутність права комунальної власності на Обєкт оренди, суд констатує наявність правових підстав для визнання Договору недійсним.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, та в разі визнання його недійсним судом, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки правовою підставою для звернення позивача із заявленим позовом до суду є невиконання умов Договору, що підлягає визнанню судом недійсним, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2011 року у справі №40/263-36/298.

Із врахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим такі вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір покладається на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Визнати недійсним договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-9163-15 від 20.08.2015 року, укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

2. В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.07.2016 року.

Суддя Король М.Р.