РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2016Справа №910/7349/16

За позовом: публічного акціонерного товариства "Харківгаз"

до: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про: визнання договору недійсним

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

Від позивача: Замкова М.О. - представник за довіреністю

Від відповідача: Пац В.О. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом публічного акціонерного товариства "Харківгаз" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним розділу 9 «Порядок вирішення спорів» договору на купівлю-продаж природного газу № 13-398-ПР від 31.01.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, в зв'язку з його невідповідністю умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 року порушено провадження у справі №910/7349/16.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи що укладений сторонами договір на купівлю-продаж природного газу № 13-398-ПР від 31.01.2013р. відповідає вимогам цивільного законодавства України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

В судовому засіданні 07.06.2016 року оголошувалася перерва до 16.06.2016 року.

У судовому засіданні 16.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (покупець) та публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) укладено договір № 13-398-ПР на купівлю-продаж природного газу (далі - договір).

Відповідно до п.9.1. Договору у разі виникнення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України.

Згідно з п.9.2. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Вказуючи на те, що п.9.1., 9.2. укладеного сторонами договору не відповідає умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012р., позивач просить суд визнати недійсним розділ 9 спірного договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Отже укладення договорів на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України передбачає можливість конкретизації його умов за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що укладений сторонами договір № 13-398-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 року підписаний представниками сторін, скріплений їх печатками, а тому викладені в ньому умови погоджені сторонами.

Як вбачається зі змісту розділу 9 спірного договору сторонами було досягнуто згоду щодо конкретизації строку позовної давності щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, який склав за домовленістю сторін 3 роки.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Таким чином нормами чинного цивільного законодавства передбачено право сторін щодо збільшення строків позовної давності, а тому визначення сторонами за домовленістю більш тривалого строку позовної давності в три роки відносно штрафів та пені не суперечить закону та не може бути підставою для визнання такого пункту договору недійсним.

Наведені вище обставини у своїй сукупності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Суддя Л.М. Шкурдова

Повний текст рішення складено: 21.06.16р.