ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа № 925/244/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі Ткаченку А.О., за участю прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_1, представників сторін: позивача ОСОБА_2 за довіреністю, відповідача адвоката ОСОБА_3, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Камянської районної державної адміністрації до субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки і повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

14.03.2016 року керівник Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Камянської районної державної адміністрації (далі - позивач) звернувся в господарський суд з позовом до субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 (далі - відповідач), у якому просив суд визнати недійсним договір оренди землі площею 10,5 га, (кадастровий номер :02:000:0218), укладений 08.01.2009 року позивачем і відповідачем (далі - сторонами), зареєстрований у Камянському відділі регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 02.03.2009 року за № 01, та зобовязати відповідача повернути державі в особі позивача вищезазначену земельну ділянку.

Позов вмотивовано суперечністю ос пореного договору оренди землі нормам ч. 1 ст. 632 ЦК України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оренду землі», ч. 5 ст.5, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель», а саме визначення у договору розміру орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки землі. Наведену суперечність, відповідно до статей 203, 215, 216, 632, 1212, 1213 ЦК України, статті 207 ГК України, прокурор вважав підставою визнання договору недійсними та повернення отриманого за недійсним правочином.

17.03.2016 року за вх. № 5451 позовна заява зареєстрована судом, ухвалою суду від 21.03.2016 року позовна заява прийнята до розгляду, по ній порушено провадження у справі № 925/244/16 і призначено до розгляду.

Відповідач подав 14.04.2016 року за вх. № 7596 (а.с. 18-19) письмову заяву про застосування позовної давності, 23.05.2016 року за вх. № 10067, 10068 (а.с. 41-51, 52-53) письмовий відзив на позов і клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів обґрунтування заперечень на позов, 30.05.2016 року за вх. № 10527 (а.с. 72-73) письмові пояснення щодо додаткового обґрунтування підстав заперечень проти позову за змістом яких проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості і безпідставності позовних вимог та заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог як самостійну підставу для відмови в задоволенні позову.

В засіданнях суду прокурор і представник позивача позов з підстав, викладених у позовній заяві, підтримали і просили суд задовольнити повністю, проти заяви відповідача про застосування позовної давності заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях від 02.06.2016 року вх. № 10950 (а.с. 74-75). Представник відповідача в засіданні суду позов не визнав і в його задоволенні просив суд позивачу відмовити повністю з мотивів, викладених у письмовому відзиві і заяві про застосування позовної давності.

Згідно з ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд в задоволенні позову відмовляє повністю з наступних підстав.

Розпорядженням голови Камянської районної державної адміністрації від 31.12.2008 року № 380 (пункти 5, 10) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватного підприємця ОСОБА_4 на оренду земельної ділянки водного фонду (ставок) площею 10,5 га та надано йому в оренду за рахунок земель загального користування, з орендною платою 400 грн. за 1 га помісячно, з урахуванням щорічної індексації грошової оцінки земель, строком на 5 років для риборозведення та можливістю відпочинку і риболовства жителів села, розміщеної на адміністративній території Коханівської сільської ради за межами населеного пункту.

08.01.2009 року позивачем - Камянською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, та відповідачем - приватним підприємцем ОСОБА_4, як орендарем, укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець, на підставі розпорядження голови Камянської районної державної адміністрації від 31.12.2008 року № 380, передав, а орендар прийняв у строкове платне користування на умовах оренди строком на 5 років земельну ділянку водного фонду площею 10,5 га під ставком для риборозведення, яка знаходиться на адміністративній території Коханівської сільської ради за межами населеного пункту. Сторонами договору погоджено усі істотні умови договору, зокрема, строк дії договору, орендну плату, умови використа і поверненняння земельної ділянки, інші права та обовязки сторін, зміну умов договору і припинення його дії, відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору тощо.

Із п. 5 договору вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час його укладення не проводилась.

Пунктами 9-13 договору його сторони погодили умови щодо орендної плати і, зокрема, домовились про таке:

п. 9 орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, річна орендна плата складає 4200 грн., тобто 400 грн. за 1 га;

п. 11 орендна плата вноситься щомісячно рівними частинами до 1 числа місяця, наступного за звітним;

п. 12 розмір орендної плати переглядається у разі зміни законодавчої бази, умов господарювання тощо.

Договір оренди землі від 08.01.2009 року зареєстрований у Камянському відділі регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.03.2009 року за № 01. Додатком № 1 до договору є розрахунок розміру орендної плати.

По акту приймання-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв у користування на умовах оренди земельну ділянку, яка є обєктом договору оренди землі від 08.01.2009 року.

06.11.2012 року сторонами договору оренди землі від 08.01.2009 року укладено додаткову угоду до договору, якою, зокрема, змінено п. 8 договору щодо строку його дії, погоджено, що договір укладено на 10 років.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та інші речові права на земельну ділянку від 01.03.2016 року, земельна ділянка площею 10,5001 га, розташована в адмінмежах Коханівської сільської ради Камянського району Черкаської області, належить до державної форми власності, їй присвоєно кадастровий номер :02:000:0218, за цільовим призначенням віднесена для рибогосподарських потреб, право власності на неї зареєстровано за Камянською районною державною адміністрацією, право оренди землі за ОСОБА_4

Із письмового повідомлення Камянської районної державної адміністрації від 04.05.2016 року № 05-06/1372 вбачається, що рішення (розпорядження) про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0218 Камянською РДА не приймалось.

Згідно з довідкою Камянської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області від 22.04.2016 року № 1369/23-16-25-011, станом на 01.01.2016 року заборгованість у ОСОБА_4 зі сплати податків, зборів, платежів перед бюджетом відсутня.

Таким чином, предметом спору, що розглядається у справі за позовом прокурора, є вимога про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного сторонами, з мотивів їх суперечності нормам земельного законодавства, а саме - визначення розміру орендної плати для земель державної власності без обовязкового проведення та використання нормативної грошової оцінки земельної ділянки. В разі задоволення позову в цій частині і про повернення земельної ділянки, що є обєктом цього договору, державі.

Із оспореного договору вбачається, що правовідносини сторін договору, а відповідно, їх цивільні права та обовязки, які виникли з них, за правовою природою віднесені до договірних зобовязань найму (оренди) земельної ділянки, загальні положення про найм (оренду) визначені параграфом 1 глави 58, про найм (оренду) земельної ділянки, як окремий вид зобовязань, параграфом 3 глави 58 ЦК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобовязання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України. Крім того, спірні правовідносини перебувають у сфері дії Земельного кодексу України, Законів України «Про оренду землі», «Про землеустрій», «Про державну експертизу землевпорядної документації», «Про Державний земельний кадастр», які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Абзацем 3 частини 1 статті 15 Закону України від 06.10.1998 року N 161-XIV «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди.

За змістом частин першої, четвертої та пятої статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 12 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Частиною першою статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1378-IV «Про оцінку земель» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Таким чином, договір оренди земельної ділянки, укладений без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка відповідно до положень частини першої статті 15, статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 13 Закону України «Про оцінку земель» є обов'язковою у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, суперечить приписам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 22.05.2013 у справі № 6-11цс13, від 01.04.2015 у справі N 916/2287/14, від 20.05.2015 у справі N 916/2294/14 , прийнятих за результатами перегляду судових рішень господарських судів у порядку, передбаченому розділом ХІІ2 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Отже, у звязку з визнанням недійсним договору оренди землі, земельна ділянка, яка є обєктом цього договору, підлягає поверненню державі.

Обгрунтовуючи заперечення проти позову відповідач зазначив про безпідставність позовних вимог через відсутність порушення інтересів держави та заявив, відповідно до ст. 257, 267 ч. 4 ЦК України, про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Оцінюючи заперечення відповідача суд враховує попередній висновок про обґрунтованість позовних вимог прокурора, який наполягав на задоволенні позову та, заперечуючи проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, в засіданні суду надав пояснення, за змістом яких строк позовної давності до позовних вимог вважав не пропущеним внаслідок триваючого характеру спірних договірних правовідносин сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтями 256-258, 260, 261, 263, 264 ЦК України визначено поняття позовної давності, її загальну і спеціальну тривалість, правила обчислення, початок перебігу, умови зупинення і переривання перебігу позовної давності.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 261 Цивільного кодексу України у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі N 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 у справі N 916/2122/13, від 13.05.2015 у справі N 903/543/14.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Зазначені правові висновки Верховного Суду України викладені і доведені господарським судам України для застосування у судовій практиці в листах Вищого господарського суду України від 20.10.2015 № 01-06/1837/15 «Про доповнення інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 N 01-06/249 «Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», від 01.01.2016 «Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 ГПК, за I півріччя 2015 р.».

Відповідно до вимог частини першої статті ПІ28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Частиною третьою статті 82 ГПК України встановлено, що обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 11116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, подали всі наявні у них докази і на їх підставі судом прийнято рішення у справі.

Відтак, встановивши факт порушення цивільного права і інтересів держави, за захистом яких прокурором заявлено позов, суд визнає позов обґрунтованим і таким, що підлягав би задоволенню. Проте, приймаючи до уваги, що при зверненні до суду прокурором пропущено загальну позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем, позивачем не наведено поважних причин її пропуску, суд з цієї підстави в задоволенні позову відмовляє повністю.

На підставі статті 49 ГПК України судові витрати сплачений прокурором судовий збір, покладаються на прокурора.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення підписано 24.06.2016 року.

Суддя В.М. Грачов