ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016р. Справа№ 914/1168/16

За позовом: Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, м. Київ

до відповідача: Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр», м. Львів

про стягнення 1 743 391 грн. 16 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність №14 від 11.04.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2, директор

Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, м. Київ звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр», м.Львів про стягнення 801 017 грн. 56 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 29.04.2016р. призначив розгляд справи на 23.05.2016 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду, в судових засіданнях оголошувалася перерва.

Представникам розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.07.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір відповідального зберігання №07/01, на виконання умов якого відповідачу було передано на зберігання згідно акту прийому передачі сортувальний комплекс МСЛ-1/5 (інвентарний номер 104-3505) та прес пакетувальний канальний AVERMANN AVOS 88 (серійний номер 60173 S). 24.02.2016 р. позивач в листі №222 направив відповідачу вимогу щодо повернення усього майна, яке було передано за договором у термін до 10.03.2016 р., проте, як доводить позивач, відповідач, не виконав вимоги про повернення майна та неправомірно встановив додаткові, не передбачені положеннями укладеного договору, умови повернення майна. Згідно п. 4.5 договору, у випадку неповернення майна позивачеві за першою вимогою відповідач повинен виплатити позивачеві пеню у розмірі 0,5% від вартості майна за кожний день затримки. З огляду на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у сумі 801 017 грн. 56 коп. та судові витрати.

23.05.2016 р. представником позивача через канцелярію суду було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх. №2751/16 від 23.05.2016 р.), в якій позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у сумі 1 743 391 грн. 16коп.

Ухвалою суду від 23.05.2016 р. вказану заяву про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду, подальший розгляд справи здійснювався щодо вимог, зазначених у заяві.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що дія договору про відповідальне зберігання №01/07 від 01.07.2013 року закінчилася 31.12.2014 року. Нарахування пені за неповернення майна зі зберігання за першою вимогою не передбачено чинним законодавством. Також відповідач зазначив, що вчинив усі необхідні та залежні від нього дії з виконання вимоги про повернення майна позивачу, проте останній, не маючи реального наміру забрати майно, не вчинив жодних дій і створив формальні підстави про нібито небажання повернути майно. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

1 липня 2013 року між Приватним підприємством «Торгівельно-логістичний центр» (зберігач) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (поклажодавець) було укладено договір відповідального зберігання №07/01.

За цим договором поклажодавець (позивач) передає, а зберігач (відповідач) приймає на зберігання протягом строку дії цього договору майно згідно з додатками (п. 1.1. договору).

Поклажодавець передає, а зберігач приймає майно згідно з актом прийому-передачі майна, який є невідємною частиною цього договору. Майно зберігається за адресою вул. Конюшинна, 30, м. Львів (п.п. 1.2., 1.3. договору).

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання майно - сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505 та прес пакетувальний канальний AVERMANN АVOS 88, серійний номер 60173 S, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами прийому-передачі майна на зберігання від 01.07.2013 року.

Пунктами 3.1., 3.2. договору обумовлено, що поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні. Поклажодавець зобовязаний після закінчення строку дії договору забрати у зберігача майно передане на зберігання.

Згідно п. 6.3. договору, якщо інше не передбачено цим договором або чинним законодавством України, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Договір відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р. набрав чинності з моменту його підписання сторонами та діяв до 31.12.2013 р. (п. 6.1. договору). Додатковою угодою №1 від 30.12.2013 року строк дії договору відповідального зберігання №07/01 продовжувався до 31.12.2014 року.

24.02.2016 р. позивач надіслав відповідачу за вих. №222 вимогу про повернення переданого на зберігання майна в строк до 10.03.2016 р.

Пунктом 4.5 договору визначено, що у випадку неповернення майна поклажедавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажедавцеві пеню у розмірі 0,5% від вартості майна за кожний день затримки.

У звязку із простроченням відповідачем виконання зобовязання щодо повернення майна, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення за період часу з 11.03.2016 р. по 23.05.2016 р. пені у розмірі 1 743 391 грн. 16 коп.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як зазначалося вище, строк дії договору було продовжено до 31.12.2014 року.

Інших додаткових угод чи інших належних та допустимих доказів щодо продовження дії договору ні позивачем ні відповідачем представлено не було, факту припинення останнього не заперечувалось сторонами.

Відтак, суд приходить до висновку, що дія договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.13р. закінчилася 31.12.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогу за вих. №222 про повернення майна позивач надіслав на адресу відповідача 24.02.2016 року, тобто після закінчення дії договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави застосовувати умови договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р., строк якого закінчився, до правовідносин сторін, які виникли після закінчення його дії.

Також суд звертає увагу, що позивачем не представлено у судовому засіданні та не долучено до матеріалів справи вимог про повернення майна за договором відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р., які надсилалися у період дії договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Відповідно до вимог статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 942 ЦК України, зберігач зобовязаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 953 ЦК України передбачено обовязок повернення речі на вимогу поклажодавця, а саме: зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Цивільний кодекс України (ст. 530) встановлює загальні правила строку (терміну) виконання зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобовязаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 2 938 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 938 ЦК України якщо строк зберігання речі визначений моментом предявлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 4 ст. 612 ЦК України встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Так, згідно статті 613 ЦК України, передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обовязок, виконання зобовязання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 27.03.2013 року позивач, з метою збереження державного майна, передбачив після припинення договірних взаємовідносин, забезпечення силами та за рахунок позивача безпечний демонтаж сортувального комплексу МСЛ-1/5 та пресу пакетувального канального AVERMANN AVOS 88 із залученням висококваліфікованих спеціалістів та відповідно до технологічної схеми, та приведення складського приміщення за адресою м. Львів, вул. Конюшинна, 30 у первинний стан, тобто до стану, який існував до монтажу у складському приміщенні сортувального комплексу МСЛ-1/5 та пресу пакетувального канального AVERMANN AVOS 88.

Листом від 27.02.2015 року за вих. №03/02/15 відповідач звернувся з вимогою про оплату заборгованості та вимогою забрати майно зі зберігання, при цьому вказавши на необхідні умови виконання робіт та заходів щодо його безпечного демонтажу.

Листом від 24.02.2016 року за вих. №222 позивач надіслав вимогу відповідачу про повернення зі зберігання майна у термін до 10.03.2016 року (часових термінів чи інших організаційних умов повернення майна у вказаній вимозі визначено не було). Згідно даних Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», зазначене поштове відправлення з вимогою вручене представнику відповідача 07.03.2016 року та зареєстроване на підприємстві 09.03.2016 року за вх. №09/03 з врахуванням того, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. за №1155-р «Про перенесення робочих днів у 2016 році» - 07 березня 2016 р. був вихідним днем.

Наказом позивача №05 від 03.03.2016 року «Про створення комісії з прийому-передачі майна», у звязку з закінченням дії договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року, для організації огляду та приймання-передачі індивідуально визначеного рухомого майна, що було предметом вказаного договору, створено комісію з приймання-передачі індивідуально-визначеного рухомого майна в складі: голова комісії в.о. начальника ВК «Техносервіс» ОСОБА_3, члени комісії начальник відділу орендних відносин та регіональних представництв ВК «Техносервіс» ОСОБА_4 Також наказано комісії в строк до 10.03.2016 року організувати приймання-передачу майна від ПП «Торгівельно-логістичний центр» з підписанням відповідних документів згідно чинного законодавства.

Листом від 09.03.2016 року відповідач повідомив позивача про отримання вимоги №222 09.03.2016 року, а також про те, що відповідач готовий повернути майно, при цьому вказавши, що у звязку із потребою проведення демонтажу майна, яке вмонтоване у складському приміщенні за адресою м. Львів, вул. Конюшинна, 30 із залученням висококваліфікованих спеціалістів, техніки, приведення приміщення та території в попередній стан. Також відповідач вказав на необхідність узгодження часових меж запланованих робіт, трудового персоналу, технічних заходів тощо.

З долученого позивачем акту виїзду для проведення огляду та приймання-передачі майна, що перебуває на відповідальному зберіганні в ПП «Торгівельно-логістичний центр», що складений о 12.15 год. 10 березня 2016 року в.о. начальника ВК «Техносервіс» ОСОБА_3 та членом комісії начальником відділу орендних відносин та регіональних представництв ВК «Техносервіс» ОСОБА_4, вбачається, що останні прибули за адресою м. Львів, вул.Конюшинна, 30 для виконання наказу позивача від 03.03.2016 року №05. Вказаною комісією встановлено відсутність представників відповідача та прийнято рішення для фіксації вищевказаних обставин викликати поліцію, що було зроблено. Також, у звязку зі свідомим ухиленням ПП «Торгівельно-логістичний центр» від проведення огляду та передачі майна, комісією прийнято рішення про неможливість виконання вимоги №222.

З представленого акту відповідача виїзду на територію по вул.Конюшинна, 30, що складений о 12.30 год. 10 березня 2016 року представником ПП «Торгівельно-логістичний центр» ОСОБА_5 згідно доручення, за участю осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 вбачається, що, на час складення акту представники позивача, спецтехніка чи інше обладнання для монтажу чи транспортні засоби для перевезення вказаного майна були відсутні. В результаті чого, жодних дій щодо акту приймання-передачі майна за вимогою від 09.03.2016 відповідачу здійснити не надавалося за можливе.

З долученого до матеріалів справи висновку Залізничного відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області по матеріалах перевірки ЖЄО №5699 від 10.03.2016 року, вбачається що 10.03.2016 року за викликом гр. ОСОБА_3, опитано ОСОБА_3, ОСОБА_5, встановлено наявність конфлікту між сторонами з приводу повернення майна зі зберігання та припинено вказану перевірку, зважаючи на цивільно-правові відносини сторін.

В судовому засіданні з пояснень представника позивача та відповідача, судом встановлено, що станом на день розгляду справи у суді, позивачем інших вимог (окрім вимоги за вих. №222 від 24.02.2016 року) чи вчинення інших дій, які б були спрямовані на повернення майна чи стосувалися організації та забезпечення відповідних фахівців, обладнання для демонтажу чи перевезення майна, відповідачу не надсилались та позивачем не вчинялись.

Як вбачається із матеріалів справи, майно, яке знаходиться на зберіганні у відповідача, має певні властивості, зокрема, вмонтоване позивачем у складське приміщення ПП «Торгівельно-логістичний центр» відповідно до технологічної схеми.

Таким чином, суд приходить до висновку, що його повернення не може бути здійснене простою його передачею, а вимагає проведення певних технічно-будівельних, організаційних, тобто активних дій як з боку поклажодавця, так і зберігача.

Позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що він вчинив всі необхідні дії щодо організації приймання-передачі майна від ПП «Торгівельно-логістичний центр», враховуючи вимоги актів цивільного законодавства щодо строку виконання вимоги та в силу специфіки майна та суті зобовязання.

Відповідно до ст. 538 ЦК України, виконання свого обовязку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обовязку, є зустрічним виконанням зобовязання. При зустрічному виконанні зобовязання сторони повинні виконувати свої обовязки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Як зазначалося вище, дія договору закінчилась 31.12.2014 року, а спір щодо повернення майна виник після закінчення строку дії договору відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 р.

Відповідно до статті 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Статтею 951 ЦК України, передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Однак, нарахування пені за невиконання вимоги поклажодавця повернути річ не передбачено нормами законодавства.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Тобто, штраф й пеня є різновидами неустойки, чітке визначення яких, надане у частинах 2 та 3 ст. 549 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Частиною 3 статті 549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначено у п. 1.1. постанови Пленуму від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналіз вищевказаних положень діючого законодавства, що регулює питання стягнення з боржника пені, зокрема, ч. 3 ст. 549 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», свідчить про те, що платником пені може виступати лише особа, що несе грошові зобовязання перед своїм контрагентом. Однак за договором відповідального зберігання майна, зберігач виконує негрошове зобовязання, яке полягає у його обовязку прийняти на зберігання майно, забезпечити належне зберігання майна та повернути майно на вимогу поклажодавця.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 549, 610, 612, 613, 626, 631, 936, 938, 941, 942, 950, 953 ЦК України, ст.ст. 230, 231 ГК України та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 29.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 04.07.2016 р.

Суддя Мазовіта А.Б.