КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/2426/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Хрипуна О.О.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача: Крот А.Ю.

від відповідача : Попович Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 (суддя: Стасюк С.В.)

за позовом Приватного підприємства "Лендгранд"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця"

про стягнення 156 259, 83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 за позовом Приватного підприємства "Лендгранд" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця":

- провадження у справі в частині стягнення 112 817,00 грн. припинено;

- позов Приватного підприємства "Лендгранд" задоволено частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного підприємства "Лендгранд" 32 607 (тридцять дві тисячі шістсот сім) грн. 21 коп. пені, 2 417 (дві тисячі чотириста сімнадцять) грн. 65 коп. 3 % річних, 6 829 (шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять) грн. 86 коп. інфляційних нарахувань, 2 320 (дві тисячі триста двадцять) грн. 07 коп. судового збору, 9 921 (дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять одну) грн. 60 коп. витрат на оплату послуг адвоката;

- в іншій частині позову - відмовлено.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 в частини припинення провадження у справі мотивовано погашенням суми основного боргу під час розгляду справи. Рішення суду щодо часткового задоволення позову мотивовано тим, що відповідач порушив свої зобов'язання за Договором в частині своєчасної оплати за виконані позивачем роботи, що згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України є підставами для стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2 417,65 грн. та інфляційних втрат в сумі 6 829,86 грн. згідно здійсненого перерахунку суду, а також 32 607,21 грн. пені на підставі п. 6.2 Договору та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України. Крім того, судом першої інстанції покладено на відповідача понесені позивачем судові витрати (2 320 грн. 07 коп. судового збору, 9 921 грн. 60 коп. витрат на оплату послуг адвоката) пропорційно розміру задоволених вимог.

Не погоджуючись з рішенням г Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить наведене рішення - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно були відхилені посилання відповідача на те, що підпорядкований Укрзалізниці та здійснює перерахування коштів виключно у встановленому наказом Укрзалізниці № 069-Ц від 28.02.2012 року порядку, за наявності прямої вказівки Укрзалізниці. На думку, відповідача, вина Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" у несвоєчасному виконанні зобов'язання за Договором відсутня, отже підстави для стягнення суми боргу та штрафів за прострочення грошового зобов'язання відсутні. Крім того, апелянт не погоджувався і з присудженим розміром витрат на оплату послуг адвоката в сумі 9 921,60 грн., оскільки вказаний розмір, на переконання апелянта, є явно завищеним та неспіврозмірним зі складністю справи та затраченим на її супровід часом.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 07.06.2016.

07.06.2016 позивачем через канцелярію Київського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на те, що відповідачем всупереч умов укладеного Договору та вимог чинного законодавства не було здійснено у визначений строк оплату виконаних робіт за договором, що згідно з умовами договору та ст. 549, 625 Цивільного кодексу України є підставами для нарахування і стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Крім того, позивач наголошував на тому, що посилання відповідача на відсутність вини по своєчасному виконанню зобов'язань за договором з посиланням на наказ Укрзалізниці № 069-ц від 28.02.2012, який визначає порядок здійснення перерахувань коштів залізницями контрагентам згідно взятих на себе зобов'язань - не є нормативно - правовим актом, обов'язковим для позивача, оскільки позивач не є підпорядкованим ПАТ «Укрзалізниця», а вказаний наказ може враховуватись лише у розрахунках між підприємствами галузі. Крім того, доказів на підтвердження того. що відповідач вживав всіх належних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання за договором, як це обумовлено приписами ч. 1 ст. 614 ЦК України, а отже і про відсутність його вини - відповідачем не надано. Щодо розподілу витрат на послуги адвоката, позивач вказував на обгрунтований розподіл таких витрат судом першої інстанції, з урахуванням усіх показників (складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта, необхідність відряджень).

В судовому засіданні 07.06.2016 представник апелянта (відповідача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог

Представник позивача в судовому засіданні 07.06.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 08.12.2008 між Приватним підприємством "Лендгранд" (виконавець) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (замовник) було укладено Договір на проведення проектно-вишукувальних робіт №ПЗ/ЗС-083364/НЮ, з наступними змінами та доповненнями (надалі - "Договір").

Відповідно до пункту 1.1 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 28.05.2014 до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання виконати вишукувальні роботи з виготовленням технічного звіту по топографо-геодезичних роботах (кадастрова зйомка місцевості вздовж залізниці на лінії Гречани-Ларга) та виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" для розміщення та обслуговування будівель і споруд залізничного транспорту в адміністративних межах Гуменецької сільської ради площею 158,3 га, в межах м. Кам'янець - Подільський площею 43,0 га та в межах Кам`янської сільської ради площею 24.49 га Кам'янець - Подільського району Хмельницької області і зареєструвати земельні ділянки в Державному земельному кадастрі.

Пунктами 2.2 та 2.5 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 28.05.2014 до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) встановлено, що датою завершення робіт є 01.06.2015 року з правом дострокового виконання робіт. Роботи вважаються виконаними належним чином і підлягають негайному прийманню їх замовником та оплаті по стадіям з моменту виконання наступних дій виконавцем: 1 стадія: 1) передача виконавцем замовнику одного примірника технічного звіту з кадастрової (горизонтальної) зйомки в електронному вигляді та на паперових носіях по акту здачі-приймання виконаних робіт; 2 стадія: 1) передача виконавцем замовнику двох примірників погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (по кожній адміністративно-територіальній одиниці окремо) по акту здачі-приймання виконаних робіт; 2) передача виконавцем замовнику витягу з Державного земельного кадастру про реєстрацію земельної ділянки з копією акта приймання-передачі документації до Державного фонду документації із землеустрою відповідного відділу Держземагенства.

Згідно з пунктом 3.1 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 28.05.2014 до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) вартість робіт за Договором становить 486 319,00 грн. без ПДВ згідно з протоколом про договірну ціну (додаток 1 та додаток 1.1 до Договору, що є його невід'ємними частинами) та кошторисом на виконання відповідних робіт (додаток 2, додаток 2.1 та додаток 2.2 до Договору, що є його невід'ємною частиною).

Відповідно до пункту 3.4.1 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 27.12.2012 року до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) протягом тридцяти банківських днів з дня підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт по 1 стадії замовник здійснює оплату виконаних робіт в розмірі 50% від суми договору.

Пунктом 3.4.2 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 27.12.2012 року до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) сторони погодили, що протягом тридцяти банківських днів з дня підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт по 2 стадії замовник проводить повну оплату виконаних робіт.

Згідно з пунктом 10.1 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №2 від 28.05.2014 до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року), цей Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 01.06.2015. У разі, якщо сторони до цього строку не виконали в повному обсязі свої зобов'язання за цим Договором, то він продовжує свою дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов Договору позивачем виконані роботи на суму 147 074,00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт № 083364-76,2 від 15.07.2015 року на суму 49 586,00 грн. та Актом приймання-передачі виконаних робіт № 083364-82,1 від 15.07.2015 року на суму 97 488,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання з оплати виконаних на підставі Договору робіт, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 112 817,00 грн.

Крім цього, позивачем було нараховано відповідачу за неналежне виконання грошового зобов'язання 33 912,74 грн. пені, 2 700,23 грн. 3 % річних, 6 829,86 грн. інфляційних нарахувань.

У поданому відзиві відповідач зазначив, що підпорядкований Укрзалізниці та здійснює перерахування коштів виключно у встановленому наказом Укрзалізниці № 069-Ц від 28.02.2012 року порядку, за наявності прямої вказівки Укрзалізниці.

На думку, відповідача, вина Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" у несвоєчасному виконанні зобов'язання за Договором відсутня, отже підстави для стягнення суми боргу та штрафів за прострочення грошового зобов'язання відсутні. Крім того, відповідач просив припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 112 817,00 грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Окрім того, відповідач, керуючись нормами статті 233 Господарського кодексу України та статтею 83 Господарського процесуального кодексу України, просив суд першої інстанції зменшити розмір штрафних санкцій.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами та згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань.

Укладений між сторонами договір є договором підряду, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.Судом встановлено, що позивач належним чином виконав роботи за Договором на суму 147 074,00 грн., що підтверджується що підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт № 083364-76,2 від 15.07.2015 року на суму 49 586,00 грн. та Актом приймання-передачі виконаних робіт № 083364-82,1 від 15.07.2015 року на суму 97 488,00 грн. (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями пункту 5.2. Договору встановлено, що замовник протягом 10-ти банківських днів від дня отримання акту здачі-приймання виконаних робіт зобов'язаний направити виконавцю підписаний акт і оплатити виконані роботи або направити мотивовану відмову від приймання робіт.

Відповідно до пункту 5.4. Договору при порушенні термінів приймання робіт за пунктом 5.2. цього договору, документація вважається прийнятою без зауважень.

У наявних в матеріалах справи Акті приймання-передачі виконаних робіт № 083364-76,2 та Акті приймання-передачі виконаних робіт № 083364-82,1 міститься дата підписання їх виконавцем - 15.07.2015 року, а замовником - 21.07.2015 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що роботи є прийнятими з дати підписання вказаного акту замовником - - 21.07.2015 року, що не суперечить положенням статті 882 Цивільного кодексу України.

Пунктом 3.4.2 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 27.12.2012 року до Договору №ПЗ/ЗС-083364/НЮ від 08.12.2008 року) сторони погодили, що протягом тридцяти банківських днів з дня підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт по 2 стадії замовник проводить повну оплату виконаних робіт.

Таким чином, у відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, пункту 3.4.2. Договору, відповідач повинен був оплатити виконані роботи до 03.09.2015 року (по 02.09.2015 року включно). Проте, всупереч приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України відповідачем не було здійснено оплату у обумовлений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

В свою чергу, матеріали справи свідчать, що відповідач, в процесі розгляду даної справи судом першої інстанції, сплатив суму основної заборгованості у розмірі 112 817,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 962 від 21.03.2016 року (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Відповідно до пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки, зобов'язання відповідача перед позивачем в частині оплати основної суми боргу у розмірі 112 817,00 грн. за виконані позивачем роботи припинились внаслідок здійсненої оплати, відповідно, предмет спору в цій частині заявлених позовних вимог між сторонами у справі відсутній, а отже провадження у справі в частині стягнення 112 817,00 грн. основного боргу обгрунтовано припинено судом першої інстанції на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 33 912,74 грн. пені, 2 700,23 грн. 3 % річних, 6 829,86 грн. інфляційних нарахувань.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що відповідач обов'язку зі сплати грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, а тому дійшов висновку, що дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), що згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України є підставами для застосування відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а згідно з приписами ст. 549 Цивільного кодексу України та п. 6.2 Договору - застосування штрафної санкції, а саме пені, з урахуванням п. 6.4 Договору та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність обумовлених законом підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пені) з огляду на наступне.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідно до частини 1 статті 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Разом з тим, пунктом 1 статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пункті 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, а також перевірено апеляційним господарським судом під час апеляційного провадження по справі, та не заперечувалось сторонами, відповідач порушив свої зобов'язання за Договором в частині своєчасної оплати за виконані позивачем роботи.

З матеріалів справи вбачається, що Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" в обґрунтування заяви про зменшення штрафних санкцій посилається на тяжке матеріальне становище.

Відповідно до статті 44 Господарського кодексу України, - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Пунктом 4 частини першої статті 44 Господарського кодексу України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику

Водночас, відсутність вини відповідача у виникненні боргу, а також тяжкий фінансовий стан відповідача не є достатніми підставами для зменшення розміру неустойки у спірних відносинах в розумінні статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України.

Крім того, доводи апелянта про відсутність вини по своєчасному виконанню зобов'язань за договором з посиланням на наказ Укрзалізниці № 069-ц від 28.02.2012, який визначає порядок здійснення перерахувань коштів залізницями контрагентам згідно взятих на себе зобов'язань - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки наведений наказ не є нормативно - правовим актом, обов'язковим для позивача, оскільки позивач не є підпорядкованим ПАТ «Укрзалізниця». Крім того, доказів на підтвердження того, що відповідач вживав всіх належних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання за договором, як це обумовлено приписами ч. 1 ст. 614 ЦК України, а отже і про відсутність його вини - відповідачем не надано ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі.

Згідно з частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Сторонами у пункті 6.2 Договору передбачено, що за несвоєчасне здійснення розрахунків за Договором замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день затримки. Також встановлено, що нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (пункт 6.4 Договору).

Таким чином, обґрунтованим для нарахування пені (враховуючи дату виникнення прострочення - 03.09.2015 року) є період з 03.09.2015 по 28.02.2016 (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Здійснивши перерахунок пені щодо сум, строків і ставок нарахувань заявленого до стягнення показника пені, суд апеляційної інстанції погоджується з здійсненим судом першої інстанції перерахунком пені, у зв'язку з чим розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 32 607,21 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних щодо сум, строків і ставок нарахувань заявленого до стягнення показника, суд апеляційної інстанції погоджується з здійсненим судом першої інстанції перерахунком, згідно якого розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2 417,65 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань щодо сум, строків і ставок нарахувань заявленого до стягнення показника, суд апеляційної інстанції погоджується з здійсненим судом першої інстанції розрахунком, згідно якого розмір інфляційних втрат складає 6 829,86 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення: 32 607,21 грн. пені, 2 417,65 грн. 3 % річних, 6 829,86 грн. інфляційних нарахувань.

Позивачем також заявлено вимогу про покладення на відповідача витрат по оплаті послуг адвоката у розмірі 11 079,12 грн. відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України., яка місцевим господарським судом була задоволена частково, а саме в сумі 9 921,60 грн. з огляду на те, що адвокат Піпко А.М. не приймав участі у судовому засіданні 14.04.2016,а тому, суд першої інстанції визначив суму відшкодування понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 9 921,60 грн.

При цьому, апелянт не погоджувався і з присудженим розміром витрат на оплату послуг адвоката в сумі 9 921,60 грн., оскільки вказаний розмір, на переконання апелянта, є явно завищеним та неспіврозмірним зі складністю справи та затраченим на її супровід часом.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали справи, погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо присуджених з відповідача на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 9 921,60 грн. з огляду на наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх оплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Так, відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 16.01.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до листа Вищого господарського суду від 29.08.2013 року № 01-06/1238/2013 «Про Рішення КСУ у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 статті 59 Конституції України, ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) встановлено, що згідно з пунктом 1 резолютивної частини Рішення в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України слід розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначено в п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7, відповідно до розділу VI ГПК України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються: з судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначено господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в якості доказів понесення вказаних витрат представником позивача надано Договір про надання правової допомоги від 06.01.2016 року, укладений між позивачем та Адвокатським бюро "Піпко і Партнери", копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 789, рахунок № 06/01/16/1 від 06.01.2016 року на суму 9 000,00 грн., копію платіжного доручення № 411 від 11.01.2016 року, акт № 2 приймання-передачі наданих послуг від 03.03.2016 року, рахунок № 03/03/16/1 від 03.03.2016 року, платіжне доручення № 423 від 03.03.2016 року на суму 921,60 грн., акт № 3 приймання-передачі наданих послуг від 12.04.2016 року, рахунок № 12/04/16/1 від 12.04.2016 року, платіжне доручення № 435 від 12.04.2016 року на суму 1 157,52 грн.

В свою чергу, судом першої інстанції справедливо враховано те, що адвокат Піпко А.М. не приймав участі у судовому засіданні 14.04.2016, у зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано визначив суму відшкодування понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 9 921,60 грн., які присуджені до стягнення з відповідача на користь позивача.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західної залізниці" ПАТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 по справі №910/2426/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2426/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.О. Хрипун

Г.В. Корсакова