РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016Справа №910/9596/16

Суддя Плотницька Н.Б.,розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична

компанія "ЮРФІН"

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Укрвостокснабжение"

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Гаврись Я.Б., представник за довіреністю;

від відповідача-1: Несен Т.О., директор;

від відповідача-2: не з'явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.05.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Центренерго" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" про визнання договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2016 порушено провадження у справі № 910/9596/16, розгляд справи призначено на 13.06.2016.

13.06.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

13.06.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника відповідача-2.

Відповідач-2 у судове засідання 13.06.2016 повноважних представників не направив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

У судове засідання 13.06.2016 з'явилися представники позивача та відповідача-1 та надали пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2016 розгляд справи було відкладено на 30.06.2016.

16.06.2016 відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи до матеріалів справи.

17.06.2016 відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшли документи до матеріалів справи.

У судове засідання 30.06.2016 з'явились представники позивача та відповідача-1 та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представники відповідача-1 надав пояснення по суті спору, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 30.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

19.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" (первісний кредитор за договором, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" (новий кредитор за договором, відповідач-1) укладено договір про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває кредиторські права (право вимоги) до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (боржник, позивач), що належить первісному кредиторові за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012, укладеним між боржником та первісним кредитором.

Згідно з пунктом 1.2. договору за цим договором новий кредитор одержує кредиторські права вимагати від боржника сплати основного боргу в розмірі 55 013 561 грн 72 коп.

Позивач стверджує, що договір про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016 є недійсним в силу того, що укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" без необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останній не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 без попередньої письмової згоди позивача.

Крім того, відповідач вважає спірний правочин договором факторингу, а отже в обґрунтування позовних вимог посилається на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останній не мав права на укладення таких договорів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з листа №19/02-2 від 19.02.2016 позивача, відповідно до статей 512 та 516 Цивільного кодексу України, повідомлено про відступлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" 19.02.2016 права вимоги за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" в розмірі 55 013 561 грн 72 коп.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору у відповідача-2 був необхідний обсяг прав для передачі таких відповідачу-1 в розмірі 55 013 561 грн 72 коп. Посилання позивача на заборону відповідачеві-2 відступати права за спірним договором третім особам без отримання попередньої письмової згоди позивача судом до уваги не приймаються, оскільки зазначена вимога міститься в договорі про прощення боргу та розстрочку заборгованості №14/01-01 від 14.07.2014. Договір поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 такої вимоги до сторін не містить.

Крім того, відповідно до наданих доказів, договір про прощення боргу та розстрочку заборгованості №14/01-01 від 14.07.2014 припинив свою дію 31.12.2014. Доказів належного виконання вказаного договору позивачем суду надано не було. Натомість відповідач-1 у відзиві на позовну заяву вказує, що даний договір позивачем виконано не було, розстрочена ним заборгованість за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 позивачем станом на час укладення спірного договору погашена не була.

Стосовно посилань позивача на наявність у спірних правовідносинах ознак договору факторингу, суд зазначає наступне.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Слід зазначити, що визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, що опосередковують передачу права вимоги, має суттєве значення, оскільки, поміж іншого, таке розмежування визначає необхідність дотримання спеціальних вимог щодо особи, яка виступає фактором. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Питання наявності ознак договору факторингу може поставати лише тоді, коли йдеться про професійну діяльність (наприклад, банку) по викупу боргових зобов'язань за суму, значно нижчу номіналу, крім того, така послуга може бути платною.

Враховуючи зазначене, спірний правочин не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, в момент вчинення договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016, оскільки позивачем не надано суду доказів відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності у відповідачів.

З огляду на вищевикладене вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 02.07.2016

Суддя Н.Б. Плотницька