КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа№ 911/3615/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Дідиченко М.А.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОМІНАНТ-

ФАРМА"

на рішення Господарського суду Київської області

від 25.01.2016р.

у справі №911/3615/15 (суддя: Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОМІНАНТ-

ФАРМА"

до 1) Приватного акціонерного товариства "АЛЬБА УКРАЇНА"

2) Публічного акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДОМІНАНТ-ФАРМА" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "АЛЬБА УКРАЇНА" (далі - відповідач-1) про визнання недійсним договору застави майнових прав №PL-03/408/12 від 05.06.2014р., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зміст спірного договору застави суперечить чинному законодавству України, вказаний договір укладений з порушенням прав та законних інтересів позивача (без надання згоди на його укладення), не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами, Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2015р. у справі №911/3615/15 позов було залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України (том справи - 1, аркуші справи - 57-59).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 85-88) ухвалу Господарського суду Київської області від 06.10.2015р. у справі №911/3615/15 було скасовано, а матеріали справи передано на розгляд по суті заявлених вимог до місцевого господарського суду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.12.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 107-109), на підставі ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як іншого відповідача було залучено Публічне акціонерне товариство "УНІВЕРСАЛ БАНК" (далі - відповідач-2).

Відповідач-1 явку свого представника в судові засідання не забезпечив, відзиву на позов не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Відповідач-2 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач-2 наголошував на наступному:

- проти позову заперечував, наголошуючи на непідтвердженості та необґрунтованості позовних вимог;

- з метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між відповідачами було укладено договір застави майнових прав №PL-03/408/12 від 05.06.2014, за умовами якого позичальник передав в заставу позивачу свої майнові права (право грошової вимоги), як кредитора в зобов'язанні за договором купівлі-продажу №982 від 24.07.2012р., укладеного між відповідачем-1 та позивачем;

- позивач неодноразово направляв на адресу відповідача-1 повідомлення та вимоги про сплату боргу, які відповідачем-1 не були виконані;

- відповідач-2 відповідно до закону набув право грошової вимоги за договором застави майнових прав, що чітко передбачено чинним законодавством та жодним чином не порушує права позивача за договором купівлі-продажу, а посилання позивача на зміну договору купівлі-продажу є безпідставним, оскільки умови договору не змінювалися;

- договір застави майнових прав містить чітко визначений строк повернення кредиту (основного зобов'язання) по кредитному договору та передбачає, що договір застави майнових прав діє до повного виконання зобов'язання, забезпеченого заставою;

- доводи позивача про відсутність первинних документів та генеральної довіреності для отримання товару за договором купівлі-продажу №982 від 24.07.2012р. не стосуються суті спору про визнання недійсним договору застави майнових прав.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/3615/15 від 25.01.2016р. в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3615/15 від 25.01.2016р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- за умовами Договору купівлі-продажу єдиним правомочним отримувачем коштів за товар, у разі його постачання, є продавець, тобто відповідач;

- позивач не отримував від відповідача жодних письмових пропозицій щодо зміни сторони постачальника. Оскаржуваний Договір по суті є односторонньою зміною відповідачем умов Договору купівлі-продажу, тобто односторонньою зміною сторони продавця. При цьому, позивач не надавав своєї згоди на зміну сторони продавця, жодних додаткових угод до Договору з цього приводу до позивача не надходили і не підписувалися;

- заміна кредитора в спірному договорі купівлі-продажу відбулася без згоди позивача і без його повідомлення про це, що є порушенням як умов Договору купівлі-продажу, так і норм чинного законодавства;

- за умовами оскаржуваного позивачем Договору (п.1.2) в заставу передається право вимоги за зобов'язаннями позивача у сумі 970 795,47 грн. При цьому, вказана сума не підтверджена належними документами. У Договорі не зазначено чим саме підтверджується право вимоги саме такої суми, відсутнє посилання на жодний первинний документ, який міг би підтвердити заборгованість позивача перед відповідачем. Без наведених вище документів не можна підтвердити факт здійснення господарської операції та свідчити про наявність грошового зобов'язання Боржника;

- відповідач не надавав первісному кредитору жодних гарантії того, що позивачем не будуть висуватися заперечення проти вимог нового кредитора та доказів таких свідчень. Позивачу взагалі не було відомо про зміну сторони Продавця і він з цим не погоджується;

- судом не було з'ясовано наявності у відповідача документів, які б могли підтвердити безспірність суми боргу;

- сторони не визначили строку дії Договору, оскільки п.6.1 Договору суперечить ч.1 ст. 251 та ч.1 ст. 252 Цивільного кодексу України, а тому в порядку ст. 180 Господарського кодексу України, сторонами договору не досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, тому він вважається неукладеним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Шевченко Е.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.04.2016р.

В судове засідання 11.04.2016р. з'явився лише представник відповідача-2. Представники позивача та відповідача-1 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 23.05.2016р.

20.05.2016р. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. на лікарняному з 17.05.2016р. та припиненням повноважень судді Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О., для розгляду справи №911/3615/15 визначено склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Дідиченко М.А., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Дідиченко М.А., Алданової С.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р.

В судове засідання 23.05.2016р. представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 14.06.2016р.

В судове засідання 14.06.2016р. представники сторін не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 14.06.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

24.07.2012р. між відповідачем-1, як продавцем, та позивачем, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу №982 (далі - Договір купівлі-продажу) (том справи - 1, аркуші справи - 23-25).

За умовами Договору купівлі-продажу (розділ 1) продавець зобов'язується передавати (поставляти) лікарські засоби і вироби медичного призначення (далі - товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до цього договору. Товар передається по найменуваннях та в кількості, із зазначенням ціни митної і ціни відпускної, що будуть описані в кожному конкретному випадку у видаткових накладних (далі - видаткові накладні).

Ціна товару і умови постачання визначені в розділі 2 Договору купівлі-продажу, згідно з п.п.2.1, 2.4, 2.5 якого постачання товару здійснюється товарними партіями. Термін поставки кожної товарної партії визначається сторонами шляхом узгодження замовлення покупця. Ціни за одиницю товару, а також загальна сума товарної партії визначаються відповідно до відпускних цін продавця згідно з узгодженим сторонами замовленням і зазначаються у видаткових накладних. Сума даного договору складає загальну суму товару, поставленого відповідно до умов даного договору і визначається шляхом складання сум товарних партій, визначених у видаткових накладних.

Порядок розрахунків між сторонами визначений в розділі 5 Договору купівлі-продажу, відповідно до п.п.5.1, 5.2 якого покупець проводить оплату товару у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата кожної партії товару проводиться в повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку товарної партії.

В п.п.10.1, 10.2 Договору купівлі-продажу зміни та доповнення до даного договору вносяться за спільною згодою сторін та оформляються як додаток до нього за підписами обох сторін. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013р., але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань та взаєморозрахунків.

05.06.2014р. між відповідачем-2, як заставодержателем, та відповідачем-1, як заставодавцем, було укладено договір застави майнових прав №PL-03/408/12 (далі - Договір застави) (том справи -1, аркуші справи - 123-129).

Згідно з п.1.1 Договору застави заставодавець передає заставодержателю в заставу рухоме майно - предмет застави, як визначено та опис якого наведено в п.1.2 цього договору, і така застава, що створюється за цим договором (далі - застава або предмет застави), забезпечує виконання зобов'язань заставодавця, існуючих та майбутніх, фактичних або умовних, солідарних або незалежних, або в будь-якій іншій якості, та всі поточні і майбутні вимоги заставодержателя, що витікають з кредитного договору №408/12 від 23.03.2012р. (далі - кредитний договір-1) та договору про встановлення ліміту на здійснення гарантійних операцій №407/12 від 23.03.2012р. (далі - кредитний договір №2), укладених між заставодержателем та заставодавцем, з урахуванням всіх змін, доповнень, нових редакцій, новацій, додаткових угод, договорів про внесення змін, тощо, що внесені/укладені або можуть бути внесені/укладені в подальшому (далі - зміни) до них, а також з цього договору, в тому числі, не обмежуючись, зобов'язання заставодавця та вимоги заставодержателя, перелік яких наведений у п.1.1 Договору застави.

Відповідно до п.1.2 Договору застави в забезпечення виконання зобов'язань, вказаних у п.п.1.1 цього Договору заставодавець на умовах, передбачених цим договором, передає у заставу свої майнові права як кредитора в зобов'язаннях, що обумовлені 18 контрактами (договорами), перелік яких зазначений в п.1.2 Договору застави.

До переліку контрактів (договорів) включено також договір купівлі-продажу №982 від 24.07.2012р. (контракт-4), укладений між позивачем та відповідачем-1, з правом вимоги в тому числі, але не виключно на отримання платежів на суму 970 795,47 грн.

Згідно з п.2.1 Договору застави право застави за цим договором виникає з моменту укладання цього договору.

В п.5.1 Договору застави передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань, забезпечених заставою за цим договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що внаслідок укладання Договору застави було фактично змінено кредитора у зобов'язанні за Договором купівлі-продажу, що суперечить умовам останнього та вимогам чинного законодавства, а також свідчить про односторонню зміну умов зобов'язання. До того ж, наведена у Договорі застави сума за Договором купівлі-продажу у розмірі 970 795,47 грн., право вимоги якої передавалось в заставу, не підтверджена і не обґрунтована. Також позивач зазначав про те, що Договір застави не визначає строку його дії, а тому сторонами цього договору не досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов і він вважається неукладеним.

Про існування спірного Договору застави позивач дізнався лише 07.08.2015р. після ознайомлення з матеріалами справи №922/4037/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОМІНАНТ-ФАРМА" про стягнення 970 595,96 грн., яка розглядається Господарським судом Харківської області (том справи - 1, аркуш справи - 29).

Позивач вважає, що зміст Договору застави суперечить чинному законодавству України, укладений з порушенням прав та законних інтересів позивача, тобто без надання згоди на його укладення, не містить всіх істотних умов господарського договору, без підтвердження суми, що відступається, належними первинними документами, а сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсним Договір застави майнових прав №PL-03/408/12 від 05.06.2014р. (далі - Договір застави).

Місцевий господарський суд відмовив в позові повністю, визнавши позовні вимоги необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Тобто, укладаючи спірний Договір застави, відповідачі на власний розсуд визначили умови останнього і дійшли згоди щодо цих умов.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", згідно зі ст. ст. 3, 5 якого обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. Предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення.

В ст. 26 названого Закону передбачено, що коли предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, то позасудовим способом звернення стягнення на такий предмет забезпечувального обтяження є відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги.

Якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права (ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, з огляду на наявність невиконаних кредитних зобов'язань відповідача-1 перед відповідачем-2, останній згідно з нормами діючого законодавства зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна початок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, яким виступало право грошової вимоги до позивача за Договором купівлі-продажу, та у результаті звернення стягнення, набув право грошової вимоги.

Тобто в даному випадку, у зв'язку зі зверненням стягнення за Договором застави, забезпечувальним обтяженням за яким є право грошової вимоги за Договором купівлі-продажу, відбулось відступлення відповідачем-1 на користь відповідача-2, як обтяжувачу, права грошової вимоги до позивача, який є боржником за Договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. ст. 510, 512, 516 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як уже зазначалося вище, позивач, зокрема, наголошував на тому, що спірний Договір застави було укладено без його згоди.

Водночас, з вищенаведених правових норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

З матеріалів справи, а саме Договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем-1, вбачається, що названий договір не містить жодних застережень щодо неможливості переходу права вимоги за ним до іншої особи чи щодо необхідності отримання згоди боржника на заміну кредитора у відповідному зобов'язанні.

Окрім того, в матеріалах справи наявні повідомлення позивача про укладення Договору застави та вимога про сплату заборгованості за Договором купівлі-продажу (том справи - 1, аркуші справи - 130-134).

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що внаслідок укладення Договору застави було фактично в односторонньому порядку змінено умови зобов'язання за Договором купівлі-продажу. Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, заміна сторони у зобов'язанні не впливає на зміст договору, передбачена, зокрема, ст. 516 Цивільного кодексу України, і не підпадає під загальне визначення зміни чи припинення зобов'язань, врегульоване відповідною главою 53 Цивільного кодексу України та п.10.1 Договору купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що при укладенні Договору застави відповідачами не було підтверджено передане право грошової вимоги. Водночас вказане питання не впливає на законність відповідного правочину.

Окрім того, відповідно до ст. ст. 514, 517-519 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

З наведеного випливає, що законодавчо врегульовано взаємовідносини первісного та нового кредитора у зобов'язанні і відповідні питання пов'язані з виконанням сторонами умов договору та вимог чинного законодавства. Невиконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

Непередання документів жодним чином не порушує прав позивача, оскільки стосується дійсності переданої в заставу права вимоги, а тому стосується лише прав заставодержателя та обов'язків заставодавця.

Позивач стверджував про те, що Договір застави не містить такої істотної умови, як строк його дії.

Однак в п.5.1 Договору застави передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань, забезпечених заставою за цим договором.

Водночас, в п.п. «А» п.1.1 Договору застави визначено строк повернення заставодавцем кредиту, наданого заставодержателем заставодавцю за умовами Кредитного договору №408/12 від 23.03.2012р. - до 10.01.2015р. (кінцевий термін повернення кредиту).

Тобто, в даному випадку Договір застави містить чітко визначений строк повернення кредитних коштів за кредитним договором та передбачає, що спірний Договір застави діє до повного виконання зобов'язань, забезпечених заставою.

Відносно посилання позивача на відсутність згоди відповідачів при укладенні Договору застави щодо всіх його істотних умов, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (аналогічна правова позиція наведена в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину (в даному випадку Договору застави).

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявності підстав, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, однак згідно з ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість, як уже зазначалось вище, позивач не надав доказів, які б свідчили про правомірність заявлених ним вимог, а тому твердження позивача про прийняття місцевим господарським судом незаконного рішення у даній справі є безпідставним та спростовується зібраними у справі матеріалами.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3615/15 від 25.01.2016р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОМІНАНТ-ФАРМА" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3615/15 від 25.01.2016р. - без змін.

2. Матеріали справи №911/3615/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді М.А. Дідиченко

С.О. Алданова