донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

29.06.2016 справа №913/1230/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін від позивача від відповідача не зявився; не зявився;
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область
на рішення господарського судуЛуганської області
від28.03.2016 р. (підписано 04.04.2016 р.)
у справі№ 913/1230/15 (суддя Старкова Г.М.)
за позовомДепартаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область
до Донецького казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, м. Сєвєродонецьк, Луганська область
простягнення 12 057,80 грн.
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року до господарського суду звернувся Департамент міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область (Позивач) із позовом до Донецького казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, м. Сєвєродонецьк, Луганська область (Відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди), що відноситься до комунальної власності м. Маріуполя № 6513-Ж від 01.06.2014 в сумі 12 056,40 грн., з яких: заборгованість з орендної плати в сумі 9 821,64 грн., пеня в сумі 2 089,60 грн. та заборгованість за послуги орендодавця в сумі 145,16 грн.

Позивачем у суді першої інстанції в порядку ст. 22 ГПК України було збільшено розмір позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги орендодавця з 145,16грн. до 145,56 грн. Зазначені вимоги розглянуті господарським судом.

Рішенням господарського суду Луганської області від 28.03.2016 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на ненадання відповідачем сертифікату Торгово-промислової палати України на підтвердження настання форс-мажорних обставин, а також на те, що дія Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" розповсюджується на правовідносини сторін лише з 02.12.2015р. та відповідно до ст. 52 Конституції України не має зворотної дії в часі.

Представник позивач в судове засідання не зявився, але через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи у відсутності його представника.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У звязку з викладеним судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін, які не скористались правом участі в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Між сторонами був укладений договір оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди), що відноситься до комунальної власності м. Маріуполя № 6513-Ж від 01.06.2014р. (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач передає, а відповідач приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлю, споруду), розташоване за адресою: м. Маріуполь, пр. Леніна, 54/46, загальною площею 95,4 кв.м, згідно технічного паспорту БТІ для використання під розміщення протезно-ортопедичного участку в м. Маріуполі.

Відповідно до п. 7.1 Договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє з 01.06.2014р. до 01.06.2015р. Договір підписано обома сторонами та скріплено печатками підприємств.

Згідно п. 4.2 Договору, за вказане у п. 1 Договору приміщення (будівлю, споруду) встановлений розмір орендної плати за базовий місяць (травень 2014 року) у розмірі 870,52грн. (згідно додатку).

Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до наступного числа першого місяця оренди.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Оплата проводиться щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним. Орендар зобовязаний отримати рахунок на оплату в бухгалтерії управління міського майна.

Згідно п. 6.3 Договору, у разі порушення терміну внесення орендної плати з відповідача стягується пеня у розмірі двох облікових ставок НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Нарахування штрафних санкцій за прострочення внесення орендної плати припиняється з того дня, коли зобовязання виконані у повному обсязі.

Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення (будівлі, споруди), що відноситься до комунальної власності м. Маріуполя № 6513-Ж від 01.06.2014р., що відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 9 821,64 грн., пені в сумі 2 089,60 грн. та стягнення заборгованості за послуги орендодавця в сумі 146,56 грн.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область з огляду на наступне.

Дійсно, укладений між сторонами Договір є належною підставою для виникнення у його сторін прав і обовязків, зокрема, права позивача на отримання орендних платежів, що безпосередньо закріплено і в ч. 1 ст. 283 ГК України, ч. 1 ст. 762 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Разом з тим, норма ст. 7 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" скасовує орендну плату за користування державним та комунальним майном на вказаний період проведення антитерористичної операції для субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Зміст ст. 1 вищенаведеного Закону визначає період проведення антитерористичної операції, який охоплює період формування стягуваної заборгованості з орендної плати в межах даної справи, територію проведення антитерористичної операції, що визначається населеними пунктами, визначеними у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, яким охоплюється місце розташування спірного майна.

Спеціальність означених законодавчих приписів по обмеженню по відношенню до вищенаведених норм відносно обовязку сплати орендної плати за користування комунальним майном зумовлена п. 3 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" №1669-VI від 02.09.2014р.

ОСОБА_4 відповідно до п. 1 його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з наступного дня після його опублікування, яке відбулося 14.10.2014р. у "Голосі України" №197 та за своєю сутністю в частині вищенаведених норм встановив тимчасове спеціальне право орендарів не здійснювати орендні платежі за користування комунальним майном впродовж відповідного періоду, коло яких (орендарів субєктів означеного спеціального права) визначається субєктами господарювання, що здійснюють свою діяльність на території населених пунктів, визначення переліку яких цим Законом доручено Кабінету Міністрів України (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону).

Прийняттям розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. Кабінет Міністрів України виконав покладений на нього обовязок та за територіальною ознакою встановив коло субєктів, яким, зокрема, Законом України №1669-VI від 02.09.2014р. надане спеціальне право щодо звільнення від орендної плати за користування комунальним майном.

До зазначеного переліку включене м. Маріуполь Донецької області, де розташоване спірне орендне майно та де відповідач здійснює свою господарську діяльність, що зумовило персональне набуття останнім означеного тимчасового права з огляду на приписи ч. 2 ст. 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" №794-VII від 27.02.2014р.

Оскільки ані ОСОБА_4 України №1669-VI від 02.09.2014р., ані ОСОБА_4 України "Про Кабінет Міністрів України" №794-VII від 27.02.2014р. не передбачають можливості (повноважень) Кабінету Міністрів України скасування або обмеження у інший спосіб встановленого законами України прав, отже подальше прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження №1079-р від 05.11.2014р. (незалежно від результатів його оскарження в межах адміністративного судочинства) про зупинення дії розпорядження №1053-р від 30.10.2014р. жодною мірою не впливає на наявність і існування у визначеного на той момент належним чином кола субєктів спеціальних прав, передбачених Законом №1669-VI від 02.09.2014р.

Апеляційним судом також враховується, що зупинення дії актів Уряду в силу п.15 ч.1 ст.106 Конституції України та ч.6 ст.49 Закону України №794-VII від 27.02.2014р. може бути здійснено лише Президентом України.

Таким чином судовою колегією не приймаються до уваги доводи позивача щодо ненадання відповідачем на підтвердження настання форс-мажорних обставин сертифікату Торгово-промислової палати України, оскільки спірна орендна плата скасовується виключно на підставі закону, який безпосередньо повязує початок такого обмеження з моменту набрання чинності Указу Президента України від 14.04.2014 року за №405/2014, а Кабінету Міністрів України надає повноваження по визначенню території, де проводилися відповідні заходи АТО. Проте такі повноваження КМУ не впливають на наявність самого скасування орендної плати або дію його в часі.

Крім того, розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року за № 1275-р фактично повторно затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до складу якого також увійшло місце розташування відповідача.

За таких підстав, з огляду на розташування орендованого майна, відповідач здійснює свою господарську діяльність з користування таким майном що належить до державної власності на території м. Маріуполя Донецької області, який входить до визначеного розпорядженням КМУ №1053-р від 30.10.2014р. (02.12.2015 року за № 1275-р) відповідного Переліку населених пунктів, а період формування стягуваної заборгованості (червень 2014 року травень 2015 року) охоплений періодом, визначеним ст. 1 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р., остільки в силу ст. 7 цього Закону позивач як Орендодавець не мав права на отримання тимчасово скасованої орендної плати, а у відповідача, відповідно, не було обовязку впродовж періоду формування стягуваної заборгованості сплачувати таку орендну плату.

Відсутність субєктивного права та кореспондуючого йому обовязку унеможливлює наявність порушення відповідного грошового зобовязання з боку відповідача у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України та застосування визначених позовними вимогами наслідків такого порушення, визначених ст.ст. 611, 625 цього Кодексу.

За таких обставин, дії спеціальної норми ст. 7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р. суд в силу ч. 1 ст. 19 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України не може примушувати відповідача до виконання необовязкових для нього дій і застосовувати негативні наслідки невиконання цих дій.

Отже, висновок суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 2 089,60 грн. за період з 01.08.2014р. по 02.12.2015р. є також вірним, оскільки спірний період заборгованості підпадає під дію вищенаведеної ст. 7 Закону, тобто, за відсутністю порушення відповідного грошового зобовязання з боку відповідача у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України.

Також, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги з обслуговування відповідача в розмірі 146,56 грн., суд першої інстанції розцінив зазначену плату як складову орендної плати. Такий висновок суду першої інстанції не містить жодного обґрунтування та є помилковим за наступних підстав.

Дійсно п. 3.2 Договору передбачено, що відповідач зобовязаний, зокрема, щомісячно і у повному обсязі вносити, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним, позивачу плату за послуги з обслуговування відповідача.

Виходячи із специфіки укладеного Договору, визначення орендної плати базується на вимогах ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та не передбачає можливість внесення до встановленої методики її розрахунку інших складових за угодою сторін.

Також змістом розділу 4 "Платежі та розрахунки" Договору внесення зазначеної в п. 3.2 Договору плати "за послуги з обслуговування орендаря" до орендної плати не передбачено.

Разом з тим, предметом укладеного Договору не передбачено надання послуг "з обслуговування орендаря", плата за які передбачена в п. 3.2 Договору, як зобовязання відповідача.

Відповідно до ч. 1. ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки сторонами не конкретизовано, за які саме послуги відповідач має сплачувати грошові кошти, зазначені послуги не визначені як предмет договору, судова колегія вважає, що підстави для стягнення заборгованості за послуги з обслуговування відповідача в розмірі 146,56 грн. відсутні, оскільки докази погодження сторонами в межах спірного Договору умов щодо надання таких послуг в матеріалах справи відсутні.

Отже висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості в розмірі 146,56 грн. є вірним, але за мотивами, викладеними в даній постанові.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 28.03.2016 року у справі № 913/1230/15 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 28.03.2016 року у справі № 913/1230/15 залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді Н.В. Ломовцева

ОСОБА_3

Надр. 5 прим

1 позивачу

2 відповідачу

3 до справи

4 ДАГС

5 ГС