РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016Справа №910/2938/16
За позовом Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна»

про стягнення 5997875,79 грн.,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна»

до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк»

про визнання зобов'язань припиненими.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Савінський К.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Ващенко В.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення заборгованостей по кредиту, відсоткам та по нарахованій за їх несвоєчасну сплату пені у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4922 від 17.01.2013.

Відповідач проти первісного позову заперечує, оскільки вважає, що між ним та Позивачем відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 4740577,45 грн., і зобов'язання на вказану суму є припиненими в силу ст. 601 ЦК України з 24.12.2015, тому підстави для задоволення первісного позову відсутні. У зв'язку з наведеним Відповідач також заявив зустрічний позов, у яком просить суд визнати припиненим з 24.12.2015 зобов'язання Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором № 4922 від 17.01.2013 в розмірі 4740577,45 грн. зарахуванням зустрічних однорідних вимог Відповідача до Позивача в розмірі 4741042,48 грн. згідно п'яти договорів №№ 1, 2, 3, 4, б/н про відступлення прав вимоги від 24.12.2015 та в сумі залишку коштів на власному поточному рахунку № НОМЕР_1 Відповідача у банку Позивача. Позивач проти задоволення вимог зустрічного позову заперечував, з посиланням, що у зв'язку з веденням у банку Позивача тимчасової адміністрації положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не дозволяють здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі Кредитного договору №4922 від 17.01.2013, з урахуванням додаткової угоди №1 від 05.09.2014 (далі разом - Кредитний договір), Позивачем (Банк, Кредитор) було надано Відповідачу (Позичальник) кредитні кошти у розмірі 400000 євро, під сплату визначених цим договором річних відсотків за користування кредитом, з поверненням кредиту згідно погодженого сторонами у Договорі графіку зниження заборгованості та з остаточним строком погашення кредиту - 15.01.2016.

За умовами Кредитного договору, кошти надавалися на умовах їх забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності.

Залученими до матеріалів справи виписками Позивача про рух коштів між ним і Відповідачем підтверджується виконання Позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором та надання Відповідачу обумовлених кредитних коштів у сумі 400000 євро (декількома перерахуваннями), та цими ж виписками підтверджується невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором належним чином та в повному обсязі, що призвело до накопичення заборгованості та порушення Відповідачем ст.ст. 525, 526, 530, 629 та 1054 ЦК України.

Також, з огляду на наведене та виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, як то пені на підставі умов Кредитного договору та з урахуванням договірного розширення встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку її нарахування у пункті 7.6 Кредитного договору.

Отримання кредитних коштів у сумі 400000 євро Відповідачем визнається повністю, і також Відповідачем визнано часткове невиконання зобов'язань за Кредитним договором належним чином та в повному обсязі щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування ним на пені за прострочення погашення кредиту, що буде докладно наведено нижче судом.

Щодо розміру заборгованості Відповідача перед Позивачем судом встановлено наступне.

24.12.2015 Відповідач направив Позивачу Заяву № 123 про припинення зобов'язання

зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 4740577,45 грн., у якій заявив про припинення з 24.12.2015 зобов'язань між Позивачем та Відповідачем на суму 4740577,45 грн. зустрічним зарахуванням, оскільки Відповідач на указану дату був боржником Позивача на суму 4740577,45 грн., і кредитором на суму 4741042,78 грн.

Судом перевірено розрахунок заборгованості Відповідача перед Позивачем по Кредитному договору станом на 24.12.2015 з повернення суми кредиту, процентів по кредиту та пені за прострочення погашення кредиту на суму 188838,73 євро, що станом на 24.12.2015 (дата заявленого зарахування) еквівалентно 4740577,45 грн. по офіційному курсу НБУ, та визнано його обґрунтованим та арифметично правильним.

Даний розрахунок не суперечить розрахунку Позивача, доданому до позову, згідно з яким заборгованість Відповідача перед Позивачем по Кредитному договору станом на 24.12.2015 з повернення суми кредиту, процентів по кредиту та пені за прострочення погашення тіла кредиту також становить 188838,73 євро.

При цьому суд зауважує, що грошові вимоги, виражені у різних валютах, є однорідними, оскільки при різності валют зарахування може проводитись за курсом, визначеним сторонами у договорі, а якщо така домовленість відсутня - за офіційним валютним курсом, встановленим Національним банком України.

Заборгованість Позивача перед Відповідачем на суму 4741042,78 грн. виникла на підставі наступних правочинів та підтверджується наступними доказами:

1) Договір № 1 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 з ОСОБА_4, яка передала на користь Відповідача право вимоги до Позивача згідно Заяви-договору про розміщення банківського вкладу № 14-21906 від 01.12.2014 в розмірі 120000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 24.12.2015 складає 2759674,68 грн. Сума залишку коштів на рахунку підтверджується випискою баку по рахунку за період 01.12.2014 - 24.12.2015 та станом на 24.12.2015

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні (ст. 516 ЦК України) Заявою-договором про розміщення банківського вкладу № 14-21906 від 01.12.2014 та законом для даного типу договорів/правовідносин не передбачена. Умови про заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) вказаний договір також не містить.

Щодо передбаченого договором відступлення «нарахованих та не сплачених відсотків» за указаним договором вкладу, то у цій частині судом оцінка правовідносинам сторін не надається, оскільки ці відсотки не є спірними у межах даного спору - Відповідачем вони у заявлену до зарахування суму не включені.

Судом встановлено, що по указаному договору відступлення права, які належали попередньому кредитору (ОСОБА_4.) по Заяві-договору про розміщення банківського вкладу № 14-21906 від 01.12.2014, з урахуванням п. 1.1 договору відступлення (межі відступлення) перейшли до нового кредитора - Відповідача у день підписання сторонами цього договору, тобто 24.12.2015 (іншої дати його підписання, окрім титульного аркушу, на договорі відступлення ніде не зазначено).

Повідомлення про відступлення було подано ОСОБА_4 та зареєстровано як вхідна документація Позивачем 28.12.2015, що вбачається з відмітки про отримання у правому нижньому кутку указаного повідомлення, що однак на суть даних правовідносин не впливає, оскільки права до Відповідача перейшли з 24.12.2015, що обгрунтвоано вище судом.

По заяві-договору про розміщення банківського вкладу № 14-21906 від 01.12.2014 судом встановлено, що строк повернення банківського вкладу станом на 24.12.2015 вже настав, автопролонгація договору не передбачена, відступлені кошти попередньому кредитору повернуті не були, а отже право вимоги повернення суми вкладу, яке відступалась, є дійсним.

Указані Договір № 1 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 та Заява-договір про розміщення банківського вкладу № 14-21906 від 01.12.2014 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час вони не визнані у судовому порядку недійсними.

2) Договір № 2 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 з ОСОБА_4, яка передала на користь Відповідача право вимоги до Позивача згідно Заяви-договору про розміщення вкладу №10-2320835 від 21.01.2015 в розмірі 50000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 24.12.2015 складає 1149864,45 грн. Сума залишку коштів на рахунку підтверджується випискою баку по рахунку за період 21.01.2015 - 24.12.2015 та станом на 24.12.2015

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні (ст. 516 ЦК України) Заявою-договором про розміщення банківського вкладу №10-2320835 від 21.01.2015 та законом для даного типу договорів/правовідносин не передбачена. Умови про заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) вказаний договір також не містить.

Щодо передбаченого договором відступлення «нарахованих та не сплачених відсотків» за указаним договором вкладу, то у цій частині судом оцінка правовідносинам сторін не надається, оскільки ці відсотки не є спірними у межах даного спору - Відповідачем вони у заявлену до зарахування суму не включені.

Судом встановлено, що по указаному договору відступлення усі права, які належали попередньому кредитору (ОСОБА_4.) по Заяві-договору про розміщення банківського вкладу №10-2320835 від 21.01.2015, з урахуванням п. 1.1 договору відступлення (межі відступлення) перейшли до нового кредитора - Відповідача у день підписання сторонами цього договору, тобто 24.12.2015 (іншої дати його підписання, окрім титульного аркушу, на договорі відступлення ніде не зазначено).

Повідомлення про відступлення було подано ОСОБА_4 та зареєстровано як вхідна документація Позивачем 28.12.2015, що вбачається з відмітки про отримання у правому нижньому кутку указаного повідомлення, що однак на суть даних правовідносин не впливає, оскільки права до Відповідача перейшли з 24.12.2015, що обгрунтвоано вище судом.

По заяві-договору про розміщення банківського вкладу № №10-2320835 від 21.01.2015 судом встановлено, що строк його повернення станом на 24.12.2015 вже настав, автопролонгація договору не передбачена, відступлені кошти попередньому кредитору повернуті не були, а отже право вимоги повернення суми вкладу, яке відступалась, є дійсним.

Указані Договір № 2 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 та Заява-договір про розміщення банківського вкладу №10-2320835 від 21.01.2015 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час вони не визнані у судовому порядку недійсними.

3) Договір №3 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 з ТОВ «Торнадо», яке передало на користь Відповідача право вимоги до Позивача згідно Договору банківського рахунку № НОМЕР_1 від 13.07.2011 в розмірі 402138,73 грн. - залишку коштів на рахунку.

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні (ст. 516 ЦК України) Договором банківського рахунку № НОМЕР_1 від 13.07.2011 та законом для даного типу договорів/правовідносин не передбачена. Умови про заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) вказаний договір також не містить.

Судом встановлено, що по указаному договору відступлення усі права, які належали попередньому кредитору (ТОВ «Торнадо») по згідно Договору банківського рахунку НОМЕР_1 від 13.07.2011, з урахуванням п. 1.1 договору відступлення (межі відступлення) перейшли до нового кредитора - Відповідача у день підписання сторонами цього договору, тобто 24.12.2015 (іншої дати його підписання, окрім титульного аркушу, на договорі відступлення ніде не зазначено).

Повідомлення про відступлення було подано ТОВ «Торнадо» та зареєстровано як вхідна документація Позивачем 28.12.2015, що вбачається з відмітки про отримання у правому нижньому кутку указаного повідомлення, що однак на суть даних правовідносин не впливає, оскільки права до Відповідача перейшли з 24.12.2015, що обгрунтвоано вище судом.

По Договору банківського рахунку № НОМЕР_1 від 13.07.2011 судом встановлено, що залишок коштів на рахунку дійсно становить 402138,73 грн., підтверджується випискою банку про рух коштів та залишок коштів на рахунку у період з 24.12.2015 по 18.03.2016, та ці кошти попередньому кредитору повернуті не були, та право вимагати від Позивача цих коштів Відповідачу належить на підставі п.п. 2.2, 2.3 указаного договору, а отже право вимоги повернення залишку коштів на рахунку, яке відступалась, є дійсним.

Указані Договір № 3 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 та Договір банківського рахунку № НОМЕР_1 від 13.07.2011 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час вони не визнані у судовому порядку недійсними.

4) Договір №4 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 з Національною асоціацією кредитних спілок України, яка передала на користь Відповідача право вимоги до Позивача згідно Договору банківського вкладу «Слава Україні» № 93314/ГО-1634 від 18.08.2015 в розмірі, у тому числі, 346000 грн. - залишку коштів на рахунку.

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні (ст. 516 ЦК України) Договором банківського вкладу «Слава Україні» № 93314/ГО-1634 від 18.08.2015 та законом для даного типу договорів/правовідносин не передбачена. Умови про заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) вказаний договір також не містить.

Щодо передбаченого договором відступлення «нарахованих та не сплачених відсотків» за указаним договором вкладу, то у цій частині судом оцінка правовідносинам сторін не надається, оскільки ці відсотки не є спірними у межах даного спору - Відповідачем вони у заявлену до зарахування суму не включені.

Судом встановлено, що по указаному договору відступлення усі права, які належали попередньому кредитору (Національній асоціацією кредитних спілок України) згідно Договору банківського вкладу «Слава Україні» № 93314/ГО-1634 від 18.08.2015 перейшли до нового кредитора - Відповідача у день підписання сторонами цього договору, тобто 24.12.2015 (іншої дати його підписання, окрім титульного аркушу, на договорі відступлення ніде не зазначено).

Повідомлення про відступлення було подано Національною асоціацією кредитних спілок України та зареєстровано як вхідна документація Позивачем 13.01.2016, що вбачається з відмітки про отримання у правому нижньому кутку указаного повідомлення, що однак на суть даних правовідносин не впливає, оскільки права до Відповідача перейшли з 24.12.2015, що обгрунтвоано вище судом.

По Договору банківського вкладу «Слава Україні» № 93314/ГО-1634 від 18.08.2015 судом встановлено, що вклад було здійснено на суму 2300000 грн., що підтверджується проведеним банком платіжним дорученням № 428 від 18.08.2015 та випискою банку по рахунку, а залишок коштів на рахунку дійсно становить 346000 грн., підтверджується випискою банку, ці кошти попередньому кредитору повернуті не були, строк повернення банківського вкладу станом на 24.12.2015 вже настав, автопролонгація договору не передбачена, а отже право вимоги повернення суми вкладу, яке відступалась, є дійсним.

Указані Договір № 4 про відступлення права вимоги від 24.12.2015 та Договір банківського вкладу «Слава Україні» № 93314/ГО-1634 від 18.08.2015 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час вони не визнані у судовому порядку недійсними.

5) Договір про відступлення права вимоги від 24.12.2015 з приватним нотаріусом ОСОБА_3, яка передала на користь Відповідача право вимоги до Позивача згідно Договору № НОМЕР_1 банківського рахунку від 08.09.2011, зокрема у розмірі 49071,78 грн. - залишку коштів на рахунку.

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні (ст. 516 ЦК України) Договором № НОМЕР_1 банківського рахунку від 08.09.2011 та законом для даного типу договорів/правовідносин не передбачена. Умови про заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) вказаний договір також не містить.

Щодо передбаченого договором відступлення «нарахованих та не сплачених відсотків» за указаним договором вкладу, то у цій частині судом оцінка правовідносинам сторін не надається, оскільки ці відсотки не є спірними у межах даного спору - Відповідачем вони у заявлену до зарахування суму не включені.

Судом встановлено, що по указаному договору відступлення усі права, які належали попередньому кредитору (ОСОБА_3.) по Договору № НОМЕР_1 банківського рахунку від 08.09.2011, з урахуванням п. 1.1 договору відступлення (межі відступлення) перейшли до нового кредитора - Відповідача у день підписання сторонами цього договору, тобто 24.12.2015 (іншої дати його підписання, окрім титульного аркушу, на договорі відступлення ніде не зазначено).

Повідомлення про відступлення було подано ТОВ «Торнадо» та зареєстровано як вхідна документація Позивачем 28.12.2015, що вбачається з відмітки про отримання у правому нижньому кутку указаного повідомлення, що однак на суть даних правовідносин не впливає, оскільки права до Відповідача перейшли з 24.12.2015, що обгрунтвоано вище судом.

По Договору № НОМЕР_1 банківського рахунку від 08.09.2011, судом встановлено, що залишок коштів на рахунку дійсно становить 49071,78 грн., підтверджується випискою банку про рух коштів та залишок коштів на рахунку станом на 01.10.2015 / 08.10.2015, та на 24.12.2015, та ці кошти попередньому кредитору повернуті не були, та право вимагати від Позивача цих коштів Відповідачу належить на підставі п.п. 2.2, 2.3 указаного договору, а отже право вимоги повернення залишку коштів на рахунку, яке відступалась, є дійсним.

Указані Договір про відступлення права вимоги від 24.12.2015 та Договір НОМЕР_1 банківського рахунку від 08.09.2011 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час вони не визнані у судовому порядку недійсними.

6) Договір банківського рахунку № НОМЕР_1 від 18.11.2011,укладений між Позивачем та Відповідачем, за яким Відповідачу належить право вимоги до Позивача в розмірі залишку коштів на власному поточному рахунку в сумі 34292,84 грн. та ці кошти Відповідачу повернуті не були, і право вимагати від Позивача цих коштів Відповідачу належить на підставі п.п. 2.2, 2.3 указаного договору, а отже право вимоги повернення залишку коштів на рахунку є дійсним.

Залишок коштів на рахунку дійсно становить 34292,84 грн., підтверджується випискою банку про залишок коштів на рахунку станом на 24.12.2015.

Указаний договір банківського рахунку від 18.11.2011 є правомірним в силу ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та оскільки на даний час він не визнаний у судовому порядку недійсними.

Позивачем правомірність вищевказаних договорів, розміри залишків коштів на рахунках та дійсність права вимоги Відповідача до нього не заперечені та не спростовані перед судом належними засобами доказування, натомість Позивач не погоджується з заявленим Відповідачем заявою № 123 припиненням зобов'язань

зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 4740577,45 грн.

Щодо заперечень Позивача проти зарахування заявою № 123 зустрічних однорідних вимог, оскільки Кредитний договір містив умову про заборону зарахування, то суд їх відхиляє, з огляду на наступне.

Пункт 3.5.2 Кредитного договору передбачає, що «усі платежі за цим договором повинні здійснюватись без зустрічних вимог та претензій, добровільно і повністю без відрахувань на будь-які чи за рахунок будь-яких існуючих та майбутніх податків, відрахувань та утримань, і всіх зобов'язань стосовно цього», тобто дослівно та за своєю суттю положення п. 3.5.2. Кредитного договору регулюють виключно механізм здійснення платежів за Кредитним договором, а не забороняють припинення зобов'язань за цим договором зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

У свою чергу, заява № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог не пов'язана з механізмом здійснення платежів по Кредитному договору, тому на неї встановлені п. 3.5.2. Кредитного договору обмеження не поширюються.

Також суд не розцінює положення п. 3.5.2. Кредитного договору як заборону зарахуванні зустрічних однорідних вимог, оскільки у вказаному пункті договору відсутнє саме слово «зарахування», тоді як ст. 602 ЦК України передбачає право сторін встановлювати в договорі випадки, коли не допускається саме «зарахування зустрічних однорідних вимог».

Позивач також заперечує, що заяву № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог він узагалі отримував, однак суд до такого твердження ставиться критично.

Належних та допустимих в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України доказів, що підприємство, яке здійснило кур'єрську доставку заяви № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог (накладна компанії «Internationale Container Transport GmbH»), не здійснює підприємницьку діяльність з кур'єрської доставки матеріали справи не містять, а припущення Позивача засновані на проведеному ним аналізі господарської діяльності пов'язаних з компанією «Internationale Container Transport GmbH» осіб, належними доказами не є, а рішення суду не може базуватися не припущеннях.

Щодо того, що Позивач заперечує надходження заяви № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог до нього, вказує що ніким з працівників Позивача ця заява не отримувалася, що підпис ОСОБА_6 є підробленим, що інформація щодо реквізитів Позивача, посади особи що отримувала заяву, що міститься у накладній, не відповідає дійсності, то до таких тверджень суд також ставиться критично, з огляду на наступне.

Так, з відповіді кур'єрської служби доставки, скріпленої її печаткою, вбачається, що за твердженням даної компанії 24.12.2015 кур'єр «Internationale Container Transport GmbH» доставив кореспонденцію від Відповідача на адресу Позивача (м. Київ, вул. Смирнова-Ласточкіна, 10-А) і в приміщенні, де здійснюється приймання вхідної кореспонденції, співробітник Позивача здійснив напис на накладній № 1576 про отримання кореспонденції від Позивача. При цьому, суд погоджується з викладеним у відповіді кур'єрської служби твердженням, що в обов'язки кур'єра не входить ідентифікація особи і посади співробітника організації-адресата, якщо такий співробітник знаходиться в організації-адресаті в приміщенні, де здійснюється приймання вхідної кореспонденції. Протилежного Позивач суду не довів.

З приводу змісту Звернення ОСОБА_6 від 25.03.2016, то «Internationale Container Transport GmbH» на думку суду обгрунтвоано припускає, що прізвищем свого керівника «ОСОБА_6.» міг підписатися хтось із його підлеглих, що є звичайною практикою діловодства у великих організаціях, але оскільки заяву було доставлено у приміщення Позивача до його відділу діловодства / канцелярії, та там вручено працівнику, то отже це є належним врученням.

Отже, Позивачем не спростовано перед судом належними засобами доказування, що заява № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог його працівником у приміщенні його відділу діловодства / канцелярії не отримувалася, тобто не спростовано відомості, викладені у бранку кур'єрської служби доставки та у її письмовому поясненні.

Щодо дати вчинення заява № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог, тобто дати, з якої зобов'язання вважаються припиненими зустрічним зарахуванням, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 601 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ГК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'чязанні є кредитором у другому). Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними; бути однорідними; строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог передбачені в статті 602 ЦК України, частині 5 статті 203 ГК України. Так, відповідно до вказаних норм не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що вимоги Позивача до Відповідача станом на 24.12.2015 по Кредитному договору № 4922 від 17.01.2013 в розмірі 4740577,45 грн., та вимоги Відповідача до Позивача станом на 24.12.2015 в розмірі 4741042,48 грн. згідно п'яти договорів №№ 1, 2, 3, 4, б/н про відступлення прав вимоги від 24.12.2015 та в сумі залишку коштів на власному поточному рахунку № НОМЕР_1 Відповідача у банку Позивача, є зустрічними, однорідними та строк їх виконання настав.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 202, ч. 2 ст. 601 ЦК України заява про зарахування зустрічних однорідних вимог за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Чинне законодавство України не передбачає спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог як одностороннього правочину, а відтак - такий правочин вважається вчиненим, а зобов'язання, відповідно, припиненим внаслідок заліку однорідних вимог у момент вчинення правочину, тобто у момент реалізації правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні). Подібного висновку дійшов і Вищий господарський суд України у постанові від 18.03.2015 у справі № 910/15419/14.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заяву № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог Відповідачем було вчинено у день передання її кур'єрській службі доставки для передачі Позивачу, тобто коли відбулась реалізація цього правочину через відповідне зовнішнє волевиявлення, 24.12.2015.

Тому на підставі ст. 601 ЦК України 24.12.2015 суд визнає припиненими зустрічні однорідні вимоги сторін на суму 4740577,45 грн., а саме які виникли з: 1) вимог Позивача до Відповідача станом на 24.12.2015 по Кредитному договору № 4922 від 17.01.2013 в розмірі 4740577,45 грн.; 2) вимог Відповідача до Позивача станом на 24.12.2015 в розмірі 4741042,48 грн. згідно п'яти договорів №№ 1, 2, 3, 4, б/н про відступлення прав вимоги від 24.12.2015 та в сумі залишку коштів на власному поточному рахунку № НОМЕР_1 Відповідача у банку Позивача.

Позаяк зарахування відбулося 24.12.2015, то на нього не поширюється заборона зарахування, встановлена ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки тимчасову адміністрацію у банку Позивача було введено наступного дня, після зарахування - 25.12.2015 (постанова Правління НБУ від 24.12.2015 № 934, рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 24.12.2015 № 239), а у день вчинення заяви № 123 про зарахування зустрічних однорідних вимог - 24.12.2015, така заборона на спірні правовідносини не поширювалася.

Отже, враховуючи вищенаведене та оскільки Позивачем не визнається зарахування між ним та Відповідачем зустрічних однорідних вимог, тобто, враховуючи існування спору з цього приводу між сторонами, судом визнаються обґрунтованими та задовольняються вимоги зустрічного позову про визнання припиненими з 24.12.2015 зобов'язання Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором № 4922 від 17.01.2013 в розмірі 4740577,45 грн. зарахуванням зустрічних однорідних вимог Відповідача до Позивача в розмірі 4741042,48 грн. згідно п'яти договорів №№ 1, 2, 3, 4, б/н про відступлення прав вимоги від 24.12.2015 та в сумі залишку коштів на власному поточному рахунку № НОМЕР_1 Відповідача у банку Позивача.

Також, враховуючи, що станом на дату звернення Позивача до суду з даним позовом - 22.02.2016, вже були припинені зобов'язання Відповідача перед Позивачем зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне повернення кредиту станом на з 24.12.2015 у сумі 188838,73 євро, що станом на цю дату зарахування (24.12.2015) по офіційному курсу НБУ еквівалентно 4740577,45 грн., то права Позивача на отримання цих сум порушені не були, оскільки були фактично задоволені зарахуванням, тому у цій частині суд у задоволенні первісного позову відмовляє у зв'язку з відсутністю порушення прав Позивача.

Щодо подальшого нарахування з 25.12.2015 та заявлення Позивачем до стягнення процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне повернення кредиту, то в цій частині суд у позові відмовляє у зв'язку з необґрунтованістю, так як заборгованість по кредиту, на яку нараховані проценти і пеня, вже була погашена 24.12.2015, відтак законних підстав для нарахування не існувало.

А щодо заявлених Відповідачем вимог про стягнення пені за несвоєчасну плату відсотків у розмірі 324,79 євро, яка у переводі Позивача у гривні по курсу НБУ станом на 11.02.2016 становить 9612,77 грн., то суд зазначає наступне.

Як убачається з доданого до позову розрахунку, суму пені у євро було обраховано виходячи є розміру процентів у євро та з застосуванням подвійної облікової ставки НБУ з посиланням на пункти Кредитного договору та положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Проте з таким розрахунком погодитися не можна.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України № 3-29гс15 від 01.04.2015.

З огляду на вищенаведене суд визнає таким, що протирічить Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» здійснений Позивачем у валюті, євро, розрахунок пені за несвоєчасне сплату відсотків, та відмовляє у позові в цій частині у зв'язку з необґрунтованістю.

При цьому суд зауважує, що відсутній його обов'язок змінювати базу нарахування та здійснювати розрахунок замість Позивача у національній валюті, яка ним у розрахунку не використовувалася, оскільки суд обмежений вимогами Позивача та зокрема заявленими ним доводами та наданим ним розрахунком, та оцінює саме їх на обгрунтованість - у тому числі розрахунок пені виходячи з розміру процентів за користування кредитом у євро та використання при цьому подвійної облікової ставки НБУ, оскільки здійснити саме такий розрахунок та просити суд задовольнити вимоги виходячи саме з такого методу нарахування було волею Позивача. Відтак, у первісному позові суд відмовляє повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені Позивачем витрати по оплаті судовим збором позову відносяться на нього та не відшкодовуються, а понесені Відповідачем витрати по оплаті судовим збором зустрічного позову відшкодовуються Відповідачу за рахунок Позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» відмовити повністю.

Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна» задовольнити повністю.

Визнати припиненим з 24.12.2015 зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна» перед Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» за Кредитним договором № 4922 від 17.01.2013 на суму 4470577,45 грн. зарахуванням зустрічних однорідних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна» до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в розмірі 4741042,48 грн. згідно п'яти договорів №№ 1, 2, 3, 4, б/н про відступлення прав вимоги від 24.12.2015 та в сумі залишку коштів на власному поточному рахунку № НОМЕР_1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна» у Публічному акціонерному товаристві «Український інноваційний банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Даічі-Україна» 71108,66 грн. судового збору. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.06.2016

Суддя Сташків Р.Б.