ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа №920/55/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 03.01.2016 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 11.02.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Житло Експлуатація», м.Ромни, Сумська область, (вх.№1190С/1-40) та апеляційну скаргу позивача Приватного підприємства «Житло-сервіс», м.Ромни, Сумська область, (вх.№1191С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року по справі №920/55/16,

за позовом Приватного підприємства «Житло Сервіс», м.Ромни, Сумська область,

до Комунального підприємства «Житло Експлуатація», м.Ромни, Сумська область,

про стягнення 119167,37 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року Приватне підприємство «Житло Сервіс» звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Житло Експлуатація», в якій просило стягнути з відповідача на свою користь суму зайво сплачених коштів на виконання умов укладеного між сторонами договору на аварійне обслуговування житлового фонду №1/07 від 01.07.2006 року та додаткової угоди до нього від 01.11.2006 року у розмірі 119167,37 грн., а також судові витрати, повязані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2016 року по справі №920/55/16 (суддя Лиховид Б.І.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Житло Експлуатація» на користь Приватного підприємства «Житло Сервіс» 30428,40 грн. боргу, 456,42 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позиву відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року та прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову в сумі стягнення переплати в розмірі 726,05 грн. та судового збору в розмірі 8,41 грн. В іншій частині позовних вимог відповідач просити суд відмовити, а також просить суд стягнути з позивача на користь відповідача сплачений останнім судовий збір у сумі 1515,80 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що зроблений господарським судом Сумської області висновок, що після 01.06.2013 року (закінчення строку дії договору) позивач мав оплатити відповідачу 58843,50 грн. вже за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради №148 від 12.06.2008 року та №37 від 20.02.2008 року, тобто по ціні 0,0807 грн. за кв.м. та прийняте на підставі цього рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 58843,50 грн. суперечать вимогам ст. 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 175, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-3, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Житло Експлуатація» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Позивач із вищевказаним рішенням суду першої інстанції також не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року в частині відмови в позові про стягнення 77407,50 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 77407,50 грн. задовольнити. В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року по справі №920/55/16 позивач просить суд залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції проведено невірні розрахунки. Так, як вказує апелянт, за період з 05.02.2013 року по 29.10.2013 року позивач сплачував на користь відповідача кошти за послуги, що надавалися в рамках договору від 01.07.2006 року за період з травня 2012 року по травень 2013 року включно. За цей період позивач мав сплатити на користь відповідача кошти в сумі 48266,40 грн. (3712,80 грн.*13 місяців), виходячи з ціни 0,051 грн. за 1 кв.м. За період з червня 2013 року по квітень 2014 року позивач мав сплатити на користь відповідача 58843,51 грн. (5349,41 грн.*11 місяців), виходячи з ціни 0,0807 грн. за 1 кв.м. Таким чином, на думку скаржника, з відповідача підлягає стягненню лише 726,05 грн. (119167,37 11331,41 48266,40 58843,51), а судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача з огляду на суму позовних вимог, що підлягають задоволенню становить 8,41 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Житло-сервіс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Оскільки в провадженні Харківського апеляційного господарського суду знаходяться апеляційна скарга відповідача (вх.№1190Х/1-40) та апеляційна скарга позивача (вх.№1191Х/1-40) на одне і те ж рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року у справі №920/55/16, колегія суддів ухвалою від 23.05.2016 року вказані апеляційні скарги обєднала в одне апеляційне провадження.

13.05.2016 року представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу ПП «Житло-Сервіс» у справі №920/55/16 (вх.№4864), в якому вказує, що суд першої інстанції правомірно застосував строки позовної давності про які було заявлено стороною і вірно встановлено періоди за які підлягають стягненню кошти, у звязку з чим просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ПП «Житло-Сервіс» у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.05.2016 року для забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду апеляційних скарг, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 15.06.2016 року оголошувалась перерва до 21.06.2016 року.

У судовому засіданні 21.06.2016 року представник позивача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Проти позиції відповідача заперечував. У свою чергу, представник відповідача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах та відзиві доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.07.2006 між Приватним підприємством «Житло Сервіс» (замовник, позивач у справі) та Комунальним підприємством «Житло Експлуатація» (виконавець, відповідач у справі) укладено договір №1/07 на аварійне обслуговування житлового фонду.

Предметом вказаного договору є взяття на себе обовязків по невідкладному ремонту та ліквідації аварій внутрішньобудинкових систем водопостачання, водовідведення зливної каналізації житлового фонду згідно актів розмежувань між замовником і «Аква-сервіс» та тепловими організаціями. Мета до7говору забезпечення професійного, якісного обслуговування та невідкладне усунення аварійних ситуацій в житловому секторі (пункт 1.1. договору).

У розділі 3 сторонами погоджено порядок розрахунків. Так, оплата проводиться відповідно до виставлених рахунків шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок. Оплата проводиться із розрахунку згідно затверджених тарифів рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради за 1 кв.м. Загальна площа, яка знаходиться на обслуговуванні підприємства складає 72,8 кв.м. (пункт 3.2 договору).

Відповідно до розділу 6 договору, термін дії договору був встановлений з 01.07.2006 року по 01.07.2007 року з продовженням на невизначений термін в разі, якщо ні одна із сторін до закінчення строку дії договору не заявить про його розірвання.

Надалі, до договору №1/07, сторонами було укладено додаткову угоду від 01.11.2006 року, згідно якої викладено пункт 3.2 в наступній редакції: «Оплата проводиться із розрахунку згідно затверджених тарифів рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради і на 01.11.2006 року становить 0,051 грн. за 1 кв.м.».

Звертаючись до суду з позовом у даній справі позивач зазначив, що на його думку у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування з 01.04.2008 року вартості щомісячних послуг за договором із розрахунку 0,0807 грн. за кв.м., а правомірним є нарахування плати за послуги (роботи) у розмірі 3712,80 грн. (0,051 грн. на 72,8 тис.кв.м.) за місяць, а тому позивач вважає, що ним за надані відповідачем послуги було зайво сплачено останньому 119167,37 грн., які і просив стягнути, посилаючись на обставини та факти, які вже встановлені рішенням господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року у справі №920/1154/15, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 року.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, наголошував, що нарахування нового розміру оплати вартості наданих послуг здійснювалось у відповідності до тарифів, затверджених рішеннями виконавчого комітету Роменської міської ради №148 від 12.06.2008 року та №37 від 20.02.2008 року, а позивач був повідомлений про новий розмір вартості послуг шляхом підписання актів виконаних робіт.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Сумської області від 20.08.2015 та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 у справі №920/1154/15 встановлено: … позивач (КП «Житло-Експлуатація»), починаючи з 01.04.2008 року здійснював нарахування вартості щомісячних послуг за договором із розрахунку 0,0807 грн. за кв. м., а саме 5349,41 грн. за місяць. При цьому, зміни в порядку, встановленому діючим законодавством, до договору в частині визначення тарифу не вносились. Вказаний факт не заперечується ані позивачем, ані відповідачем. … Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач (КП «Житло-Експлуатація»), заявляючи вимоги про стягнення заборгованості у сумі 5349,41 грн. за січень 2013 року, не врахував положень укладеної між сторонами додаткової угоди від 01.11.2006 року до договору, відповідно до якої вони вирішили, що оплата за виконані роботи та послуги буде здійснюватись з розрахунку 0,051 грн. за 1 кв.м. обслуговуємої площі. Тому, судова колегія вважає, що правомірним є нарахування плати за послуги (роботи) за січень 2013 року у розмірі 3712,80 грн. (0,051 грн. на 72,8 тис. кв.м.). … Жодних належних доказів досягнення згоди обох сторін щодо зміни вартості оплати за виконані роботи та послуги суду не представлено. Рішення виконавчого комітету Роменської міської ради про встановлення нових тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій автоматично не зумовлює зміну договірних правовідносин сторін в частині розрахунків за виконані роботи та послуги. Отже, позивач (КП «Житло-Експлуатація») без достатніх правових підстав нарахував плату, виходячи із самостійно збільшеного тарифу 0,0807 грн. кв. м..

Також, рішенням господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 року у справі №920/1154/15 встановлено, що укладений між сторонами договір на аварійне обслуговування житлового фонду №1/07 від 01.07.2006 вважається розірваним з 01.06.2013 року.

В силу приписів частини 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пленум Вищого господарського суду України в пункті 2.6. постанови №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року, вказав, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином, відсутність достатніх правових підстав нарахування відповідачем з 01.04.2008 року вартості щомісячних послуг за договором із розрахунку 0,0807 грн. за кв. м., а саме 5349,41 грн. за місяць, виходячи із самостійно збільшеного тарифу 0,0807 грн. кв. м., правомірність нарахування плати за послуги (роботи) у розмірі 3712,80 грн. 80 коп. (0,051 грн. на 72,8 тис. кв. м.) за місяць та розірвання (припинення дії) договору №1/07 з 01.06.2013 року встановлені рішенням господарського суду Сумської області від 20.08.2015 року у справі № 920/1154/15, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2015 року у справі № 920/1154/15.

Отже, доводи та заперечення відповідача щодо правомірності нарахування вартості щомісячних послуг за договором із розрахунку 0,0807 грн. за кв. м., а саме 5349,41 грн. в місяць суперечать фактичним обставинам справи та вимогам частини 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до наявних у матеріалах справи платіжних доручень, позивачем станом на 01.01.2013 року за надані послуги сплачено відповідачу 241525,01 грн., що на 11331,41 грн. більше від вартості робіт по аварійному обслуговуванню та ремонту житлового фонду за період з 01.04.2008 року по 01.06.2013 року із розрахунку по 3712,80 грн. на місяць. Суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що у даній частині позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово у своїх запереченнях та у заяві, поданій 16.02.2016, просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог.

Так, у Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано її початок.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що позивачу фактично з квітня 2008 року було достовірно відомо про порушення свого права, але, при цьому, він звернувся до суду лише у 2016 році, а відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, то місцевий господарський суд правомірно застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення переплаченої позивачем суми вартості наданих відповідачем послуг станом на 01.01.2013 року у розмірі 11331,41 грн.

В подальшому, після закінчення строку дії договору - 01.06.2013 року між сторонами фактично продовжувались відносини з приводу надання відповідачем послуг з аварійного обслуговування житлового фонду та оплати даних послуг позивачем.

У відповідності до наявних у матеріалах справи платіжних доручень, позивачем у 2013 році було сплачено відповідачу 84391,74 грн., а у 2014 році 23444,22 грн., тобто всього на суму 107835,96 грн.

При цьому, судом першої інстанції вірно розраховано, що в період з 01.01.2013 року по 01.06.2013 року (строк дії договору) позивач мав сплатити відповідачу 18564,00 грн. по ціні 0,051 грн., як то було передбачено умовами договору (5 місяців по 3712,80 грн. (72,5 тис.м.кв.*0,051 грн. за кв.м.)).

Разом з тим, після 01.06.2013 року - закінчення строку дії договору, позивач мав платити відповідачу вже за тарифами, затвердженими рішеннями виконавчого комітету Роменської міської ради №148 від 12.06.2008 року та №37 від 20.02.2008 року, тобто по ціні 0,0807 грн. за кв.м.

Місцевий господарський суд вказав, що за період з 01.06.2013 року по 25.06.2014 року належною сумою до сплати є 58843,50 грн. Однак, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції. Здійснивши розрахунок, слід зазначити, що бездоговірне споживання послуг позивачем, які надавалися відповідачем тривало на протязі 13 місяців і тариф, який діяв на протязі вказаного періоду становив 0,0807 грн. за кв.м. Загальна площа, яка знаходиться на обслуговуванні підприємства складає 72,8 тис.м.кв. і доказів того, що площа змінювалася сторонами не надано. Отже, шляхом математичного розрахунку можливо дійти висновку, що належною сумою щомісячного платежу з 01.06.2013 року є 5874,96 грн. (72,8 тис.м.кв.*0,0807 грн.). Таким чином, за тринадцять місяців бездоговірного споживання послуг позивач мав сплатити на користь відповідача 76374,48 грн.

У 2013 та 2014 роках позивачем на користь відповідача було сплачено 107835,96 грн., а всього необхідно було сплатити 94938,48 грн. Таким чином, переплата позивача у 2013 2014 роках становить 12897,48 грн. (107835,96 грн. 18564,00 грн. 76374,48 грн.). Отже, саме в частині стягнення 12897,48 грн. позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

В силу частини 1 статті 193 Господарського Кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

У відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Житло Сервіс». У той час, місцевий господарський суд неповно зясував обставини, які мають значення для справи, що зумовило невірне визначення розміру позовних вимог, що підлягають задоволенню, у звязку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг позивача та відповідача і зазначає, що правові підстави для стягнення 77407,50 грн. на користь позивача відсутні, а доводи відповідача щодо належної суми до стягнення у розмірі 726,05 грн. необґрунтовані належними доказами, зокрема розрахунком, не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються нормами права.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України». При цьому, судові витрати за подання апеляційних скарг перерозподілу не підлягають, у звязку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в їх задоволенні.

Крім того, колегія суддів вказує, що ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 року апелянту Комунальному підприємству «Житло Експлуатація» було розяснено він звернувся до суду з апеляційної скаргу та сплатив судовий збір у неналежному розмірі, а саме без урахування ставки судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду першої інстанції. У звязку із викладеним Комунальне підприємство «Житло Експлуатація» було зобовязано надати до суду належні та допустимі докази в підтвердження сплати судового збору по справі у встановленому порядку і розмірі, відповідно до Закону України «Про судовий збір» з урахуванням змін, які набули чинності з 01.09.2015 року.

Натомість, Комунальне підприємство «Житло Експлуатація» вимог ухвали суду від 27.04.2016 року не виконало та не надало належних доказів у підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги у вірному розмірі.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» №7 від 17.05.2011 року, у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Оскільки, станом на момент вирішення по суті апеляційної скарги, апелянтом судовий збір не сплачено у належному розмірі та не надано належних доказів, то у звязку із закінченням апеляційного провадження, враховуючи надані суду апеляційної інстанції повноваження, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з фізичної особи-підприємця Комунального підприємства «Житло Експлуатація» на користь державного бюджету України судового збору за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, п.4 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Житло Експлуатація» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Житло Сервіс» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року по справі №920/55/16 змінити.

Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Сумської області від 17.03.2016 року по справі №920/55/16 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Комунального підприємства «Житло Експлуатація» (42000, Сумська область, м. Ромни, вул. Кірова, 14, код 34255061) на користь Приватного підприємства «Житло Сервіс» (42000, Сумська область, м. Ромни, б-р Шевченка, 65, код 31374387) 12897,48 грн. боргу, 193,41 грн. витрат по сплаті судового збору».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Житло Експлуатація» (42000, Сумська область, м. Ромни, вул. Кірова, 14, код 34255061) на користь державного бюджету України (отримувач коштів УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова Харківської області, код 37999654, МФО 851011, рахунок отримувача 2003, код класифікації доходів бюджету 22030001 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)») 450,46 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 22 червня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Медуниця О.Є.