Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

"07" липня 2016 р. Справа № 927/593/16

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 16600

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Ніжинський механічний завод»,

, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

Предмет спору: про стягнення середнього заробітку у розмірі 34212,96 грн.

Суддя Фесюра М.В.

Представники сторін:

Від позивача:ОСОБА_1, від відповідача: ОСОБА_2

Заявлено позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.12.2013р. по 26.02.2016р. У позовній заяві позивач просить поновити строк звернення до суду , оскільки їй не було відомо про порушення провадження у справі про банкрутство, а до міськрайонного суду вона звернулась своєчасно. Крім того, вона посилається на неможливість визначення розміру середньої зарплати через те, що відповідач не надав їх довідки про середньоденний розмір заробітної плати.

Позивач до початку розгляду справи по суті уточнив розмір позовних вимог та просить стягнути середній заробіток за вищевказаний період в сумі 34212,96 грн.

Вимоги обґрунтовані приписами рішення Конституційного суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012, та Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р.№ 100.

Відповідач надав відзив , яким проти позову заперечив, посилаючись на те, що він сплатив заборгованість по зарплаті відповідно до виконавчого провадження 11.02.2016р., а відтак відповідно до ст..233 КЗпП України позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду .

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників , дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ

Відповідно до відомостей , відображених у трудовій книжці, позивач була звільнена з підприємства відповідача 13.12.2013р.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

12.02.2014р. Ніжинський міськрайонний суд видав судовий наказ у справі №740/767/14 про стягнення з відповідача на користь позивача 5047,67 грн. невиплаченої зарплати.

Відповідно до наданого відповідачем переліку виконавчих документів та сум, що підлягають стягненню, вищезазначена сума була перерахована відповідачем на рахунок Головного територіального управляння юстиції у Чернігівській області платіжним дорученням № 2101 від 11.02.2016р.

Як підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку безготівкове зарахування на рахунок зарплати в сумі 5047,67 грн. відбулося 26.02.2016р.

Відповідно до ст. 117 згаданого Кодексу у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року, про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 23.09.2014 року у справі №927/741/13 Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Також Верховний Суд України у постанові № 6-76цс14 від 02.07.2014р. вказав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Остаточний розрахунок позивач отримала 26.02.2016р. , отже відповідач має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок з дня звільнення по вищенаведену дату.

Таким чином суд погоджується з позивачем , що затримка з вини відповідача розрахунку при звільненні позивача складає 552 дні.

Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденний розмір зарплати позивача , розрахований в порядку, встановленому постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р., становить 56,77 грн.

В судовому засіданні позивач погодилась з визначеним відповідачем розміром середньоденної зарплати, отже загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки становить 31337,04 грн.

Таким чином позов частині вказаної суми підлягає задоволенню,в решті позову має бути відмовлено.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд України у постанові № 6-409с16 від 06.04.2016р. вказав, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд не вважає поважною причиною ненадання відповідачем позивачу довідки про середньоденну заробітну плату, оскільки , як повідомила в судовому засіданні позивач та підтвердила розрахунковим листком за жовтень,листопад 203р. , їй було відомо розмір зарплати за останні два місяці роботи.

Як зазначалось вище , остаточний розрахунок по зарплаті відбувся 26.02.2016р.

Як вимагається ст. 233 КЗпП України позивач своєчасно у тримісячний строк (23.05.2016 р.) звернулась з відповідним позовом саме до міськрайонного суду, що підтверджується копією ухвали, прийнятої Ніжинським міськрайонним судом 23.05.2016р.

Як повідомила позивач в судовому засіданні, інформацію про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача вона отримала саме при зверненні до міськрайонного суду.

Враховуючи викладене, суд вважає причину пропуску строку поважною і вважає за можливе поновити порушений строк.

На підставі викладеного строк звернення до суду підлягає поновленню..

Враховуючи , що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, отже судовий збір має бути покладений на нього у повному обсязі незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ніжинський механічний завод» (, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 16600, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 31337,04 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

3.В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ніжинський механічний завод» (, вул. Б.Хмельницького,37, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 1378,00 грн. судового збору в доход державного бюджету (отримувач: УК у м. Чернігові ,м. Чернігів 22030101 ,рахунок: 3002 , , банк: ГУДКСУ у Чернігівській обл., МФО: 853592 ,код бюджетної класифікації 220301012?).

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 07 липня 2016 року.

Суддя М.В.Фесюра