ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Справа № 915/407/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України, пр-т. Перемоги, 14, м. Київ, 01135 ()

в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту), вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, 54020 ()

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Стивідорна інвестиційна компанія, вул. Заводська, 23/26, м. Миколаїв, 54002 ()

про врегулювання розбіжностей

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 2451 від 28.04.2016 року;

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 2459 від 28.04.2016 року;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 1104/2016 від 11.04.2016 року;

від відповідача: ОСОБА_5, довіреність № 01/04/2016 від 01.04.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Стивідорна інвестиційна компанія про врегулювання розбіжностей по угоді № 11 від 03.03.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 08.04.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи в судовому засіданні призначено на 26.04.2016 року.

В судовому засіданні 26.04.2016 року оголошувалась перерва до 26.05.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 26.05.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 14.06.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 14.06.2016 року відкладено розгляд справи в судовому засіданні на 21.06.2016 року.

В судовому засіданні 21.06.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (арк. 80-84, 104-107), та просили суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили наступне.

21.07.2009 року між ОСОБА_6 підприємством „Адміністрація морських портів України" (далі - ДП „АМПУ") в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «СТИВІДОРНА ІНВЕСТЦІЙНА КОМПАНІЯ» укладено Договір № 178-Р від 21.07.2009 року.

Позовні вимоги у даній справі предявлено у звязку необхідністю врегулювання розбіжностей, які залишились неврегульованими, в процесі укладання додаткової угоди до договору.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. 67, 181 ГК України, ст. 3 Закону України «Про морські порти України», ст. 5 Закону України «Про природні монополії».

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов (арк. 60-63), та просили суд в позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначили наступне.

Відповідач не надавав згоди на передачу розбіжностей до суду тому, що не мав на меті укладати Додаткову угоду № 11, а тому позивач не мав правових підстав для подачі такої позовної заяви (ч. 3, 4, 5, 7 ст. 181 ГК України).

Посилаючись на ст. 3, 626, 651 ЦК України, ст. 181 ГК України відповідач зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього беззаперечного права в односторонньому порядку самостійно та на власний розсуд змінювати вартість послуг або законодавчо визначеної підстави для зміни розміру вартості таких послуг. Позивач також не навів і інших підстав, з якими чинне законодавство пов'язувало б зміну розміру вартості послуг.

Зміни запроваджуються виключно за умов взаємного волевиявлення сторін (ст. 627 ЦК України). Відхилення такої пропозиції не може вважатися порушенням та мати наслідком примусове (у судовому порядку) затвердження редакції Додаткової угоди №11 до договору, адже відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї.

Пропозиції позивача, викладені у п. 2.1.4, 3.7 з текстом «...листом, який є невід'ємною частиною цього Договору» не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України (ст. 639, 654 ЦК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про природні монополії» суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про природні монополії» зведений перелік субєктів природних монополій ведеться Антимонопольним комітетом України на підставі реєстрів субєктів природних монополій у сфері житлово-комунального господарства, що формуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, а в інших сферах, в яких діють субєкти природних монополій, - національними комісіями регулювання природних монополій у відповідній сфері або органами виконавчої влади, що здійснюють функції такого регулювання до створення зазначених комісій.

Відповідно до Зведеного переліку субєктів природних монополій станом на 22.01.2016 року позивач ОСОБА_6 підприємство „Адміністрація морських портів України" є субєктом природних монополій щодо транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами (номер рядка 483) (арк. 54-55).

ОСОБА_6 підприємством „Адміністрація морських портів України" отримано ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) на здійснення:

- транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами (ліцензія серії АЕ № 522293 від 20.11.2014 р.) (арк. 49-50);

- постачання теплової енергії (ліцензія серії АЕ № 287715 від 18.04.2014 р.) (арк. 90);

- виробництво теплової енергії (ліцензія серії АЕ № 287714 від 18.04.2014 р.) (арк. 91).

21.07.2009 року між ОСОБА_6 підприємством „Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту) (далі Власник мереж) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «СТИВІДОРНА ІНВЕСТЦІЙНА КОМПАНІЯ» (далі Споживач) було укладено Договір на надання комунальних послуг № 178-Р від 21.07.2009 року (арк. 13-19).

Договір підписано та скріплено печатками сторін. Доказів розірвання чи визнання недійсним договору суду не подано.

До договору сторонами також укладались Додаткові угоди № 1 від 27.04.2010 року, № 2 від 29.12.2010 року, № 3 від 22.12.2011 року, № 4 від 21.12.2012 року, № 5 від 19.06.2013 року, № 6 від 27.12.2013 року, № 7 від 30.12.2014 року з протоколом розбіжностей, № 8 від 30.12.2014 року, № 9 від 03.09.2015 року, № 10 від 28.01.2016 року, якими вносились зміни в частині змін тарифів, строку дії договору, найменування сторони, розрахунку вартості комунальних послуг тощо (арк. 20-40).

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору Власник мереж надає послуги Споживачу на орендованих Споживачем обєктах згідно Договору оренди нерухомого майна від 21.07.2009 року № РОФ-790 між Споживачем та Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області щодо:

- опалення орендованих приміщень;

- підігріву гарячої води;

- користування водою та водовідведенням;

- обслуговування (утримання) зовнішніх водопровідних, каналізаційних, газових мереж, топкової та КНС.

Споживач приймає ці послуги та оплачує їх вартість на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору Власник мереж зобовязаний надавати послуги щодо опалення, підігріву гарячої води, користування водою і водовідведенням, обслуговування (утримання) зовнішніх водопровідних, каналізаційних, газових мереж, топкової та КНС.

Відповідно до п. 2.1.3 Договору Власник мереж зобовязаний надавати Споживачу рахунки для сплати за користування наданими послугами, які розраховані на підставі встановлених цін, державних тарифів і тарифів Власника мереж згідно з Додатком № 1.

Відповідно до п. 2.1.4 Договору Власник мереж зобовязаний вчасно інформувати Споживача про зміни ставок на послуги у звязку зі змінами нормативних актів, централізованих цін, тарифів Власника мереж та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору Споживач зобовязаний приймати і оплачувати надані послуги згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 3.7 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 27.04.2010 року) тарифи Власника мереж визначені цим Договором може бути змінено Власником мереж виключно у разі:

- підвищення мінімального рівня заробітної плати;

- змін у розмірі відрахувань у Фонди (пенсійний, соцстрах та інші) на законодавчому рівні;

- інфляції;

- підвищення цін на енергоносії, паливно-мастильні матеріали, комунальні послуги, закупівлю матеріалів і послуг виробників,

з подальшим оформленням Додаткової угоди до Договору. При цьому, тарифи на послуги Власника мереж змінюються на розмір зміни собівартості послуг у звязку з обставинами, вказаними у цьому пункті.

Відповідно до п. 7.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № № 1 від 27.04.2010 року) даний Договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами та діє протягом строку дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 21.07.2009 року № РОФ-790, укладеного між Споживачем та Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області.

Відповідно до п. 7.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № № 1 від 27.04.2010 року) цей Договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної Додаткової угоди до Договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей Договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної Додаткової угоди.

Відповідно до п. 7.3 Договору дія цього Договору припиняється у випадку припинення дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 21.07.2009 року № РОФ-790, укладеного між Споживачем та Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Миколаївській області.

Відповідно до п. 8.2 Договору зміни системи сплати податків Сторін (п. 3.6), податкових, розрахункових банківських реквізитів сторін, які наведені у розділі 9 цього договору, повідомляються письмово листом, який вважатиметься невідємною частиною Договору. Інші зміни та доповнення до цього договору мають силу тільки у випадку, якщо вони оформлені в письмовому виді і підписані обома сторонами та скріплені печатками.

03.03.2016 року позивач листом № 18-06/1443 направив відповідачу для підписання два примірники Додаткової угоди №11 від 03.03.2016 року до Договору (далі угода) (арк. 45-48, 51), якою запропоновано викласти п. 2.1.4, п. 3.7, п. 7.1, п. 8.2 Договору, а також Додаток № 1 до Договору в запропонованій позивачем редакції.

11.03.2016 року відповідач листом № 265 направив позивачу підписану угоду з ОСОБА_7 розбіжностей від 11.03.2016 року до Додаткової угоди №11 від 03.03.2016 року до Договору 178-Р від 21.07.2009 року та просив підписати позивача ОСОБА_7 розбіжностей (арк. 41, 52) щодо залишення п. 2.1.4, п. 3.7, п. 7.1, п. 8.2 Договору без змін, тобто в чинній редакції Договору.

В свою чергу позивач, керуючись ст. 181 ГК України, підготував ОСОБА_7 врегулювання розбіжностей від 25.03.2016 року до Додаткової угоди № 11 від 03.03.2016 року, яким запропонував викласти умови Додаткової угоди № 11 (щодо внесення змін до п. 2.1.4, п. 3.7, п. 7.1, п. 8.2 Договору) в Узгодженій редакції ОСОБА_7 врегулювання розбіжностей, тобто редакції, яка відповідає редакції позивача (арк. 43-44). ОСОБА_7 врегулювання розбіжностей надіслано відповідачу супровідним листом № 18-06/1950 від 25.03.2016 року (арк. 53).

Відповідач не повідомив позивача щодо результатів розгляду та підписання запропонованого ОСОБА_7 врегулювання розбіжностей, що і стало підставою для передачі спору про врегулювання розбіжностей, які залишились неврегульованими в процесі укладання Додаткової угоди до Договору, на розгляд суду. Позов предявлено на підставі ст. 181 ГК України, ст. 10 ГПК України.

Таким чином, предметом спору у даній справі є вимога про врегулювання розбіжностей по Додатковій угоді № 11 від 03.03.2016 року, а саме: про прийняття та затвердження в редакції позивача умови Додаткової угоди № 11 від 03.03.2016 року, які визначені в п. 2.1.4, п. 3.7, п. 7.1, п. 8.2 та викладені в ОСОБА_7 врегулювання розбіжностей від 25.03.2016 року в наступній редакції:

Пункт 2.1.4. «Інформувати Споживача про зміну вартості послуг за цим Договором листом, який вважатиметься невід'ємною частиною цього Договору».

Пункт 3.7. «Адміністрація має право в односторонньому порядку змінювати вартість послуг за цим Договором, про що інформує Споживача листом, який вважатиметься невід'ємною частиною цього Договору».

Пункт 7.1. «Договір набирає чинності з дати підписання його обома Сторонами та діє по 31.12.2016 включно. У випадку якщо жодна зі Сторін не менше чим за один місяць до закінчення терміну дії Договору не повідомить іншу Сторону про намір припинити його дію, Договір вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах.»

Пункт 8.2. «Зміни поштових реквізитів, системи сплати податку, податкових, розрахункових банківських реквізитів Сторін, які наведені у розділі 9 цього Договору, а також зміни вартості послуг, повідомляються листом, який вважатиметься невід'ємною частиною Договору, всі інші зміни та доповнення до цього Договору мають силу тільки у випадку, якщо вони оформлені в порядку, визначеному чинним законодавством України».

При вирішенні спору судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін.

Статтею 181 ГК України врегульовано загальний порядок укладання господарських договорів.

Так, відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як вказано вище, 21.07.2009 року між сторонами було укладено Договір на надання комунальних послуг № 178-Р від 21.07.2009 року (арк. 13-19), який є чинним на даний час. Додатковою угодою № 11 позивачем лише запропоновано внести зміни до діючого договору. Таким чином, спірні відносини регулюються нормами ст. 188 Господарського кодексу України щодо порядку зміни та розірвання господарського договору, а не нормами ст. 181 Господарського кодексу України щодо відносин сторін на стадії укладення договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Положеннями ч. 2 ст. 652 ЦК України передбачено умови, одночасна наявність яких може бути підставою для внесення змін до договору.

Таким чином, ст. 651, 652 Цивільного кодексу України передбачені різні підстави зміни умов договору, а саме: згода сторін (воля до зміни договору повинна мати місце у кожного із контрагентів, тобто кожен із учасників договору повинен бажати зміни правовідносин і бути зацікавленим у настанні правових наслідків своїх дій); істотне порушення договору (необхідно враховувати критерій істотності, який включає в себе такі складові: наявність шкоди, значна міра позбавлення того, на що сторона розраховувала при укладенні договору); одностороння відмова від договору; істотна зміна обставин.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Необхідність внесення змін до п. 2.1.4, п. 3.7 та п. 8.2 Договору обґрунтована позивачем тим, що останній є монополістом - виконавцем та надавачем послуг за договором та має право на зміну в односторонньому порядку вартості таких послуг, оскільки затвердження цін/тарифів на послуги нижчими від розміру економічно обгрунтованих витрат на їх виробництво неможливе економічно. Крім того, позивач прийняв на себе обов'язок повідомити одержувача послуг (відповідача) про зміну вартості таких послуг листом, що автоматично стає невід'ємною частиною Договору та надає змогу завчасно забезпечити інформування споживача послуг про зміну тарифів.

Необхідність внесення змін до п. 7.1 Договору (в частині строку дії договору) обґрунтована позивачем тим, що запропонована редакція надає можливість більш ефективно забезпечити дотримання умов Договору з боку контрагента та здійснювати контроль за цим виконанням позивачем.

При цьому, судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

Відповідно до ст. 190 ЦК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.

Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 4.1, п. 4.2 Положення про порядок розробки, введення в дію та перегляду вільних цін (тарифів) Миколаївською філією ДП "Адміністрація морських портів України" (адміністрацією Миколаївського морського порту), затвердженого наказом Адміністрації Миколаївського морського порту № 112 від 23.02.2015 року (арк. 85-89), вільна ціна (тариф) визначається договором між МФ ДП "АМПУ" (адміністрацією Миколаївського МП), що виконує роботи (послуги) та замовником послуги.

У договорі передбачається механізм внесення змін у договір у випадку зміни вільної ціни (тарифу).

Вільна ціна (тариф), введена в дію наказом начальника МФ ДП "АМПУ" (адміністрації Миколаївського МП), на кожну послугу протягом періоду дії являється єдиною для усіх категорій замовників.

Відповідно до п. 5.1, п. 5.2 вищевказаного Положення перегляд вільних цін (тарифів) на роботи (послуги) здійснюється щорічно. Терміни перегляду повинні забезпечувати оновлення вільних цін (тарифів) на роботи (послуги) та завчасного інформування замовників та укладання договорів.

Перегляд вільних цін (тарифів) на роботи (послуги) може бути здійснено протягом року у випадку:

1) прийняття та/або зміни нормативно-правових актів України та розпорядчих документів ДП "АМПУ";

2) зміни вартості ресурсів, включених до складу калькуляції, під впливом яких фактична собівартість роботи (послуги) перевищує собівартість, передбачену калькуляцією вільної ціни (тарифу);

3) під впливом змін ринкової кон'юктури з метою зростання обсягів надання платних робіт (послуг) за вільними цінами (тарифами), за умов відшкодування витрат МФ ДП "АМПУ" (адміністрацією Миколаївського МП).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до п.п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку. Внесення змін до договору в частині викладення в новій редакції п. 2.1.4, п. 3.7, п. 8.2 договору фактично зводиться до надання Адміністрації (позивачу) права в подальшому на односторонню зміну ціни договору, яка є істотною умовою, шляхом направлення листів іншій стороні за договором. Проте, позивачем не подано суду доказів на підтвердження наявності у нього беззаперечного права в односторонньому порядку самостійно та на власний розсуд змінювати ціну договору (вартість послуг), як і не наведено законодавчо визначеної підстави для такої зміни. Зміна ціни договору після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ст. 632 ЦК України). Умовами договору (п. 3.7 договору в редакції додаткової угоди № 1) передбачено вичерпний перелік випадків, за умови настання яких Адміністрацією (позивачем) може бути змінено ціну договору, та з дотриманням відповідного порядку (механізму внесення змін). Таким чином, надання Адміністрації права в односторонньому порядку в будь-яких випадках змінювати вартість послуг суперечить загальним засадам цивільного законодавства та умовам договору.

Крім того, надання Адміністрації права в подальшому вносити зміни до договору шляхом направлення листів, які вважатимуться невід'ємною частиною договору, суперечить ст. 188 ГК України (щодо заборони вносити зміни до господарського договору в односторонньому порядку), а також приписам ст. 654 ЦК України (щодо обов'язковості дотримання оформлення змін до договору в тій самій формі, що й договір).

Щодо внесення змін до договору в частині викладення в новій редакції п. 7.1 договору (строк дії договору та можливість автоматичної пролонгації), то слід зазначити, що доводи позивача в цій частині зводяться фактично до доцільності та зручності викладення вказаного пункту в запропонованій редакції. Позивачем не наведено жодного нормативно-правового акту, який би встановлював обов'язковість передбачення в договорах про надання послуг автоматичної пролонгації. Враховуючи, що строк дії договору є істотною умовою договору, яка погоджується обома сторонами (ст. 627, 631 ЦК України), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зміни строку дії договору в судовому порядку.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними. В позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 378 грн. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 29.06.2016 року

Суддя Е. М. Олейняш