КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2016 р. Справа№ 910/4554/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

при секретарі судового засідання - Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

позивача - Степаненко О.М.,

відповідача - Кондратенко Т.М., Шульга Л.М.

третя особа 1 - не з'явились

третя особа 2 - Герасименко О.О.

розглянувши апеляційну скаргу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізтех"

до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної

діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в м.Києві

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів

про визнання недійсним договору в частині та стягнення 44356919,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 по справі №910/4554/16 позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір №0313/03 від 21.03.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, в частині, а саме:

- визнано недійсним пункт 1.3 Договору №0313/03 від 21.03.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, в частині словосполучення "залежно від реального бюджетного фінансування видатків";

- визнано недійсним пункт 4.2 Договору №0313/03 від 21.03.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, в частині словосполучення "залежно від реального бюджетного фінансування видатків";

- визнано недійсним пункт 4.3 Договору №0313/03 від 21.03.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, повністю;

- визнано недійсним підпункт 6.1.1 пункту 6.1 Договору №0313/03 від 21.03.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, в частині словосполучення "в межах отриманого фінансування";

- визнано недійсним пункт 7.4 Договору №0313/03 від 21.03.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізтех" та Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, повністю.

Стягнуто з Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізтех" заборгованість в розмірі 16200000 грн. 00 коп., інфляційні в розмірі 12905395 грн. 76 коп., 3% річних у розмірі 1340827 грн. 40 коп. та судовий збір в розмірі 148767 грн. 17 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді: Баранець О.М., Калатай Н.Ф. прийнято апеляційну скаргу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи до провадження та призначено до розгляду 21.06.2016.

13 червня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

21 червня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016, в зазначеному складі, відкладено розгляд апеляційної скарги Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи до 30.06.2016.

24 червня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке долучено судом до матеріалів справи.

29 червня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника позивача надійшло заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016, в зазначеному складі, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та відкладено розгляд апеляційної скарги Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи до 05.07.2016.

Розпорядженням від 04.07.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. у відпустці.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 04.07.2016, в зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючим суддею, у відпустці сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Сітайло Л.Г. судді: Баранець О.М., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2016 колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до свого провадження.

05 липня 2016 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника третьої особи надійшли пояснення по справі.

В судове засідання 05.07.2016 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи 2.

Представник третьої особи 1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник третьої особи 1 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника третьої особи 1.

Колегія суддів розглянувши клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі, прийшла до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Обґрунтовуючи вищезазначене клопотання відповідач зазначає, що розгляд справи №910/11385/16 є пов'язаним з даною справою.

В той же час, предметом спору по справі №910/11385/16 є стягнення коштів по договору №0313/03 від 21.03.2013.

Відповідачем не обґрунтовано з'ясування яких-саме обставин в ході розгляду справи №910/11385/16 унеможливлює розгляд заявлених позовних вимог по даній справі та яким чином встановлені в іншій справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи з предмету та підстав позову.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016.

Представники відповідача та третьої особи 2 в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи 2, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

21 березня 2013 року між Інститутом (замовник) та Товариством (виконавець) укладено договір №0313/03 (надалі - "Договір").

Відповідно умов Договору виконавець зобов'язується надати замовникові носії інформації з записом (послуги з технічного обслуговування обладнання та адміністрування програмного комплексу "Єдина інформаційна аналітична система Державної ветеринарної та фіто санітарної служби України" (перша черга)), категорія 72.20.1 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97 (комп'ютерні програми) у відповідності із календарним планом (додаток №2), а саме:

- передача ліцензій на право використання комп'ютерною програмою "Ветеринарний контроль" без права передачі майнових прав, за етапом 1 Календарного плану (додаток №2), згідно з специфікацією (додаток №3) та ліцензійним договором (додаток №4);

- передача ліцензій на право використання комп'ютерною програмою "Ветеринарно-санітарна експертиза", без права передачі майнових прав, за етапом 2 Календарного плану (додаток №2), згідно з специфікацією (додаток №3) та ліцензійним договором (додаток №5);

- передача ліцензій на право використання комп'ютерною програмою "Ветеринарні засоби", без права передачі майнових прав за етапом 1 Календарного плану (додаток №2), згідно з специфікацією (додаток №3) та ліцензійним договором (додаток №6)

надалі - ліцензії, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити ліцензії на умовах та у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що обсяги закупівлі можуть бути зменшені залежно від реального бюджетного фінансування видатків.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за ліцензії здійснюються окремо за кожним етапом календарного плану (додаток №2) після проведення дослідної експлуатації відповідної комп'ютерної програми на комплексі технічних засобів замовника за місцем знаходження пілотних об'єктів автоматизації.

Відповідно до п. 4.2 Договору розрахунки за ліцензії здійснюються протягом 5 банківських днів з моменту підписання акту про передачу ліцензій про право використання комп'ютерної програми замовником відповідно до календарного плану та пункту 5.6 цього договору залежно від реального бюджетного фінансування видатків.

Згідно з п. 4.3 Договору при відсутності на реєстраційному рахунку замовника коштів, виділених на погашення взятого замовником бюджетного зобов'язання, сплата здійснюється в міру надходження коштів на реєстраційний рахунок замовника.

Пунктом 6.1.1 Договору сторонами погоджено, що замовник зобов'язується, в межах отриманого фінансування, оплатити отримані ліцензії.

За змістом п. 7.4 Договору, у випадку відсутності або припинення бюджетного фінансування, замовник не несе майнової відповідальності перед виконавцем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, в частині визнання недійсними пунктів 1.3, 4.2, 4.3, 6.1.1 та 7.4 позивач зазначає, що умови зазначених пунктів щодо оплати відповідачем наданих послуг в залежності від бюджетного фінансування, не відповідають нормам чинного законодавства України, ст.ст. 212, 617 та 901 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтєю 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Як зазначено в п.п. 2.11 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Згідно з ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором надання послуг та є оплатним, обов'язок відповідача за Договором оплатити надані послуги виникає в силу положень закону та п. п. 4.1-4.5 Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов'язують виникнення прав і обов'язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов'язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Місцевим господарським судом встановлено, що п. 4.2, 4.3 та 6.1.1 Договору визначено строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих послуг вказівкою на умову отримання замовником відповідних бюджетного фінансування, однак така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати - наявність бюджетного фінансування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вищезазначені пункти Договору суперечать приписам ст. 617 Цивільного кодексу України, згідно з якою випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 по справі № 11/446).

Крім того, п. 7.4 Договору зазначено положення щодо звільнення відповідача від майнової відповідальності перед позивачем щодо невиконання обов'язку по оплаті послуг за Договором у випадку відсутності або припинення бюджетного фінансування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскаржувані пункти Договору підлягають визнанню недійсними, а саме: пункт 1.3 Договору, в частині словосполучення "залежно від реального бюджетного фінансування видатків", пункт 4.2 Договору в частині словосполучення "залежно від реального бюджетного фінансування видатків", пункт 4.3 Договору повністю, підпункт 6.1.1 пункту 6.1 Договору в частині словосполучення "в межах отриманого фінансування", пункт 7.4 Договору повністю.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 34300000,00 грн. Відповідач свої зобов'язання за Договором, в частині оплати належним чином не виконав, а саме частково розрахувався за отримані послуги в сумі 18100000,00 грн., внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 16200000,00 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який складений арифметично вірно, прийшла до висновку про його обґрунтованість.

Згідно зі статтею 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в стягненні з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки чинним Законодавством не передбачено можливість застосування до договору про надання послуг положень про позику

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 по справі №910/4554/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 по справі №910/4554/16 без змін.

2.Матеріали справи №910/4554/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

О.М. Баранець