КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа№ 5011-30/1107-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін

від позивача : Жилінський О.В. - представник за дов. №103/07 від 01.04. 2016 року;

від відповідача : Рожков О.Є. - представник за дов. б/н від 31.12.2015 року;

від третьої особи 1 : не з'явився,

від третьої особи 2: Лисий В.І. - представник за дов. №541 від 31.12.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.02.2015 року

у справі № 5011-30/1107-2012 (головуючий суддя: Ващенко Т.М. судді: Трофименко Т.Ю. Літвінова М.Є.)

за позовом Федерації профспілкових організацій Чернігівської області

до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Контрольно-ревізійне управління в Чернігівській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Федерація профспілкових організацій Чернігівської області (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" (далі - відповідач ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Контрольно-ревізійне управління в Чернігівській області (далі - третя особа) про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 09.10.2001 року за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, площею 448,3 кв.м, крім того сходи площею 17,9 кв.м; зобов'язання відповідача повернути позивачу з незаконного володіння частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), частину підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), місця загального користування по підвалу сходи площею 17,9 кв.м (літ. 1-1).

Позовні вимоги мотивовані тим, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 09.10.2001 року не було отримано згоди органів управління позивача на продаж нерухомого майна головою ради федерації, чим були порушені вимоги ст. 34 статуту Федерації профспілкових організацій Чернігівської області та ст. 30 Закону України "Про власність". На підставі зазначеного, на думку позивача, оспорюваний Договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним, а нерухоме майно на підставі ч. 1 ст. 50 Закону України "Про власність" повинне бути витребуване з чужого незаконного володіння відповідача.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 18.01.2012 року матеріали справи № 5028/14/1/2012 було направлено за територіальної підсудністю до Господарського суду міста Києва.

07.08.2014 року представник позивача через відділ діловодства суду подав заяву про зміну на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України предмету позову, відповідно до якої просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.10.2001 року, який укладено між Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області та Приватним акціонерним товариством "Страхове товариство "Гарантія" про продаж частини нежитлового приміщення нежитлової будівлі за адресою: вул. Шевченка,5, м. Чернігів, яка складається з частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частини першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), по підвалу сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), будівельний об'єм - 2263 кв.м;

- витребувати з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" та передати Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, частину нежитлового приміщення нежитлової будівлі загальною площею 466,2 кв.м. за адресою вул. Шевченка,5, м. Чернігів, яка складається з частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), будівельний об'єм 2 263 кв.м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Федерація профспілкових організацій Чернігівської області звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року у справі №5011-30/1107-2012 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник вказав, що колишній голова Федерації Струк В.К. з перевищенням повноважень уклав договір купівлі - продажу частини нежитлового приміщення від 09.10.2001 року, що в будь якому разі є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так, на думку скаржника факт підписання договору з перевищенням повноважень колишнім головою Федерації Струком В.К. підтверджується порушенням кримінально справи відносно вищевказаного.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 20.03.2015 року апеляційну скаргу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області було прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 04.06.2015 року зупинено апеляційне провадження у справі № 5011-30/1107-2012 до остаточного вирішення пов'язаної з нею справи Вищого господарського суду України №5028/12/106/2011.

25.02.2016 року до Київського апеляційного господарського суду надійшов лист в якому, зокрема, відповідачем зазначено, що відпала обставина на підставі якій було зупинено апеляційне провадження, зокрема 12.10.2015 року Господарським судом Чернігівської області прийнято рішення №5028/12/106/2011, яке набрало законної сили.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 01.03.2016 року прийнято до провадження справу №5011-30/1107-2012 у складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді Яковлєв М.Л., Ільєнок Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 01.03.2016 поновлено апеляційне провадження у справі №5011-30/1107-2012.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.04.2016 року, у зв'язку із перебуванням суддів Яковлєва М.Л., Ільєнок Т.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №5011-30/1107-2012 колегію суддів у складі головуючого судді: Сулім В.В., суддів: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 05.04.2016 року прийняти до свого провадження апеляційну скаргу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області вищевказаною колегією суддів.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 24.05.2016 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 02.06.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 02.06.2016 року та відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року по справі №5011-30/1107-2012 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 02.06.2016 року та відзиві на апеляційну скаргу третя особа 2 не заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Федерації профспілкових організацій Чернігівської області - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

09.10.2001 року між позивачем (продавець) в особі голови Ради Федерації Струка В.К., та Відкритим акціонерним страховим товариством "Гарантія", правонаступником якого є позивач відповідно до п. 1.1.3 статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів (протокол № 1 від 29.04.2011 року) (покупець), в особі директора Ногача М.І., було укладено договір № б/н купівлі-продажу частини нежитлового приміщення (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю частину нежитлового приміщення (далі - об'єкт), а покупець в свою чергу, оплатити вартість отриманого приміщення.

Відповідно до п. 1.2 договору об'єктом купівлі-продажу за договором є частина нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що належить продавцю на праві власності (згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 20.07.2001 року № 173), зареєстрованому в Чернігівському МБТІ (реєстраційний напис записаний у реєстрову книгу № 8, за реєстровим номером 561 від 22.08.2001 року), і знаходиться за адресами: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1).

Згідно з п. 1.3 договору, загальна сума договору складає 221 181,70 грн.

Актом прийому-передачі частини нежитлового приміщення від 10.10.2001 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт за договором. У вказаному акті сторони відзначили, що розрахунки по договору проведені повністю.

Строк дії договору сторонами погоджено в п. 3.1 з моменту його підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Підставою для звернення з даним позовом до суду, став факт проведення Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 року по 03.11.2011 року.

Так, у відповідності до акту № 25-05-21/13 від 23.11.2011 року складеного за результатами зазначеної ревізії Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області, встановлено, що президією ради Федерації не розглядалось питання щодо продажу нежитлового приміщення (перший поверх та підвал, за адресою м. Чернігів, вул. Шевченка,5), як відповідачу, так і будь-якій іншій фізичній чи юридичній особі, та в свою чергу не надавалось доручення голові Федерації Струку В.К. підписувати договір купівлі-продажу від 09.10.2001 року.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чтном, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання позивача на складений Контрольно-ревізійним управлінням в Чернігівській області акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 рік по 03.11.2011 рік № 25-05-21/13 від 23.11.2011 рік, оскільки вказаний акт не є доказом у розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу УРСР, цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно зі ст. ст. 41, 42 Цивільного кодексу УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ст. 48 Цивільного кодексу УРСР).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Так, матеріали справи не містять а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущенням та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, щодо спірного договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 Цивільного кодексу УРСР).

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Як підтверджується матеріалами справи та правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами було узгоджено предмет договору та визначено ціну, а також погоджено строк його дії.

За приписами ч. 2 ст. 30 Закону України "Про власність", право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо).

Відповідно до ст. ст. 19, 20, 24 Статуту позивача (затвердженого установчою радою представників галузевих обласних і первинних профспілкових організацій Чернігівської області 11.12.90.), органами Федерації є: конференція, рада, президія. Вищим органом Федерації є конференція. У період між конференціями вищим органом Федерації є рада.

У період між конференціями рада розпоряджається коштами та майном, що належить Федерації на праві власності (ст. 31 Статуту).

Пунктом 34 Статуту визначено, що порядок відчуження майна профспілок визначається конференцією, а між конференціями - радою Федерації.

Постановою президії ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 28.05.2001 року № п-2-і "Про підписання договорів з АСТ "Гарантія" постановлено на виконання постанови президії ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 19.02.2001 року № п-2 та враховуючи рішення комісії з питань фінансово-господарської діяльності доручено голові ради Струку В.К. підписати договори купівлі-продажу акцій та порядку здійснення витрат на утримання будівлі ради Федерації з АСТ "Гарантія"

Відповідно до ст. 62 Цивільного кодексу УРСР, угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Як відзначалось вище, від імені позивача оспорюваний договір підписано головою Ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області Струком В.К.

Твердження позивача про зловживання Струком В.К. своїм службовим становищем не підтверджується жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає, як на підтвердження перевищення повноважень Струком В.М. на порушення кримінальної справи за заявою Федерації профспілкових організацій Чернігівської області з приводу зловживання службовим становищем голови ради Федерації профспілкових організацій Чернігівської області Струком В.К., оскільки постановою від 30.09.2014 року було закрито дане кримінальне провадження № 000024 від 12.09.2014 року.

Колегіальним органом управління діяльністю Федерації у період між засіданнями ради є президія (ст. 32 Статуту).

Стаття 33 Статуту позивача не містить положень про наявність у президії ради Федерації права розпоряджатися майном, що належить Федерації на праві власності.

Разом з тим, за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ст. 63 ЦК УРСР, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. (п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах: від 27.07.2010 року у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 року у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 року у справі № 54/210, від 06.07.2010 року у справі № 16/507.

Судом встановлено, що сторонами вчинялись дії спрямовані на виконання взятих на себе зобов'язань.

Так, зокрема, 28.05.2001 року між позивачем, як Інвестором, та відповідачем, як Емітентом, було підписано договір № б/н купівлі-продажу акцій, відповідно до умов якого (п. 1.1) Емітент зобов'язався продати Інвестору власні акції додаткової (четвертої) емісії, а Інвестор зобов'язався оплатити вказані акції шляхом передачі Емітенту свого власного майна на суму договору.

Сума договору купівлі-продажу акцій від 28.05.2001 року становить 221181,70 грн (п 1.2 вказаного договору від 28.05.2001 року).

Згідно з п. 3.2 договору купівлі-продажу акцій від 28.05.2001 року в рахунок оплати придбаних 2 211 817 штук простих іменних акцій загальною номінальною вартістю 221181,70 грн Інвестор передає Емітенту частину приміщення будівлі по вул. Шевченка, 5 в м. Чернігові на першому поверсі, в підвалі, загальною площею 497,9 кв.м, з них перший поверх 302,0 кв.м, підвал 195,1 кв.м, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м

Як відзначалось судом, за договором від 09.10.2001 року купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю частину нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1). Загальна сума Договору складає 221181,70 грн.

Позивач отримав 2 211 817 штук простих іменних акцій загальною номінальною вартістю 221181,70 грн відповідача, що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів від 24.09.2001 року та не заперечується позивачем.

Відповідач, в свою чергу, отримав у власність частину нежитлового приміщення адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5, будівельним об'ємом 2 263,00 кв.м та складається з: частини підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), сходів площею 17,9 кв.м (літ. 1-1), що підтверджується реєстраційним посвідченням Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації та не заперечується сторонами.

При цьому, постановою третьої міжспілкової конференції Федерації профспілкових організацій Чернігівської області від 14.12.2005 року № К-3 було визнано роботу ради позивача за звітний період з 28.11.2000 рік по 14.12.2005 рік задовільною та затверджено звіт ревізійної комісії позивача від 14.12.2005 року, основним напрямом роботи якої, крім іншого, була перевірка використання та збереження основних фондів.

Лише в 2008 році постановою ради позивача № Р-4-1 було зазначено про наявність фактів допущення порушень при відчуженні профспілкового майна та недосягнення очікуваних результатів від входження позивача до складу акціонерів відповідача.

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, то позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.2001 року, задоволенню не підлягають.

Так, позовні вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" та передачу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області об'єкту за договором від 09.10.2001 року купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, були обґрунтовані приписами ч. 1 ст. 145 Цивільного кодексу УРСР, ч. 1 ст. 50 Закону України "Про власність".

За приписами ч. 1 ст. 50 Закону України "Про власність", власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ч. 1 ст. 145 Цивільного кодексу УРСР визначено, що якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Оскільки зазначена вимога про витребування майна є похідною від вимоги про визнання договору від 09.10.2001 року купівлі-продажу недійсним, в задоволенні якої відмовлено, та оскільки встановлено, що позивачем належними доказами не доведено, що укладений між сторонами договір зі сторони позивача підписано не уповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині витребування майна з чудового незаконного володіння.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.10.2015 року за №5028/12/106/2011 (вступило в законну силу), яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі - продажу від 09.10.2001 року (який є предметом розгляду у даній справі) недійсним та витребування майно з чужого незаконного володіння ПрАТ "СТ "Гарантія", оскільки судом було відмовлено у позові про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської Ради № 173 від 20.07.2001 року в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності Раді Федерації профспілкових організацій Чернігівської області на адміністративну будівлю літера А-4 площею 4110,2 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б1-1, Б2-1, Б3 площею 442,2 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5 та визнання недійсним свідоцтва про право власності від 21.08.2001 року, видане Раді федерації профспілкових організацій Чернігівської області на адміністративну будівлю літера А-4 площею 4110,2 кв.м., гаражі літерою Б-1, Б1-1, Б2-1, Б3 площею 442,2 кв.м. за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 5.

Щодо клопотання заявника про визнання недійсним договору купівлі-продажу акцій від 28.05.2001 року, обґрунтованого приписами п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та тим, що зазначений договір не відповідає вимогам законодавства, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Тобто, дійсно, даною нормою надано право суду визнавати договори недійсними за власною ініціативою, однак, лише ті, які пов'язані з предметом спору.

В даному випадку, предметом спору є недійсність договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 09.10.2001 року, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо спірного майна (частину першого поверху загальною площею 304,4 кв.м (з літ. 1 по літ. 20), частину підвалу загальною площею 143,9 кв.м (з літ. 1-3 по літ. 1-8), місця загального користування по підвалу сходи площею 17,9 кв.м (літ. 1-1) виникли саме на підставі вказаного договору, а не на підставі договору купівлі-продажу акцій від 28.05.2001 року на визнанні недійсним якого наполягає позивач.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане клопотання позивача задоволенню не підлягає.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що Федерація профспілкових організацій Чернігівської області не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу акцій від 28.05.2001 року недійсним.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності.

Крім того, позивач, звертаючись з даним позовом до суду в прохальній частині позовної заяви виклав клопотання про поновлення строку позовної давності на звернення з позовом до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року).

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції та зазначено вище, право або охоронюваний законом інтерес позивача не були порушені відповідачем, внаслідок чого позовна давність застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року у справі №5011-30/1107-2012 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Федерації профспілкових організацій Чернігівської області - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Федерації профспілкових організацій Чернігівської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2015 року у справі №5011-30/1107-2012 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №5011-30/1107-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич