РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016Справа № 910/7126/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом державного підприємства "ЛЬВІВВУГІЛЛЯ" в особі відокремленого підрозділу "ШАХТА "СТЕПОВА" (далі - Підприємство) до товариства з обмеженою відповідальністю "КТК ІМПЕКС" (далі - Товариство) про стягнення 208 697,65 грн.,

за участі представників:

позивача: не з'явились,

відповідача: Скляренка Р.С., за довіреністю від 7 червня 2016 року № 07-06/2016,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2016 року Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що згідно умов укладеного між ним та Товариством договору поставки товару №30-125 від 25 грудня 2014 року, позивач перерахував попередню оплату за товар в загальному розмірі 119 946,60 грн. Оскільки відповідач у встановлений даною угодою строк обумовлений сторонами товар поставив не в повному обсязі, Підприємство, посилаючись на положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Господарського кодексу України (далі ГК - України), просило суд стягнути з Товариства суму попередньої оплати в загальному розмірі 61 425,72 грн., а також 141 604,07 грн. інфляційних втрат та 5 667,86 грн. трьох процентів річних, нарахованих на вказану суму основного боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 квітня 2016 року порушено провадження у справі № 910/7126/16 та призначено її розгляд на 19 травня 2016 року.

У судовому засіданні 19 травня судом було оголошено перерву до 9 червня 2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 9 червня 2016 року заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому суду 19 травня 2016 року, та додаткових поясненнях від 8 червня 2016 року. В основу заперечень Товариства покладено той факт, що на день розгляду спору спірна сума попередньої оплати повернута позивачу в повному обсязі шляхом перерахування грошових коштів та поставки продукції. Також відповідач зауважив, що повернення попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, а тому застосування позивачем положень вказаної норми є безпідставним.

У судове засідання 9 червня 2016 року позивач явку свого повноважного представника не забезпечив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

У матеріалах справи міститься розписка про оголошення перерви в судовому засіданні від 19 травня 2016 року, в якій міститься підпис уповноваженого представника позивача.

Отже, за змістом вищезазначеної норми позивач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалось достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2014 року між Підприємством та Товариством було укладено договір поставки товару № 30-125 (далі - договір). Даний факт не заперечувався повноважними представниками сторін у судових засіданнях.

За умовами укладеного правочину відповідач зобов'язався поставити та передати у власність Підприємства товар, який позивач у свою чергу зобов'язався прийняти та оплатити (пункт 1.1. договору).

Доставка товару мала бути здійснена на умовах DDP (склад Підприємства - 80054, селище Глухів, Сокальського району, Львівської області) згідно правил Інкотермс 2010 року протягом трьох днів з моменту перерахування попередньої оплати в розмірі 100 % узгодженої партії товарів, вказаної в заявці позивача. Підприємство також зобов'язалось оплатити доставку товару відповідачу (пункт 4.1. договору).

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. спірного правочину загальна сума договору склала 119 946,60 грн. Розрахунки за даним договором мали здійснюватися в національній валюті України шляхом перерахування коштів на умовах попередньої оплати в розмірі 100 % від вартості узгодженої партії товару, вказаної в заявці позивача, на розрахунковий рахунок постачальника.

На виконання умов вищенаведеної угоди позивач 30 грудня 2014 року перерахував на рахунок Товариства грошові кошти в сумі 119 946,60 грн. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах даної справи копією платіжного доручення № 2334.

Всупереч домовленостям відповідач 15 січня 2015 року надав позивачу лист, в якому повідомив про неможливість здійснити поставку раніше обумовленого товару, проте запропонував поставити інший товар або повернути грошові кошти.

5 березня 2015 року Підприємство надало свою згоду на отримання іншого товару про що було зазначено в листі позивача № 1/345, копія якого наявна в матеріалах справи.

Оскільки протягом тривалого часу поставка товару здійснена не була, 15 квітня 2015 року Підприємство звернулось до Товариства з вимогою поставити товар або повернути перераховані грошові кошти.

З матеріалів справи вбачається, що протягом серпня-грудня 2015 року Товариством було поставлено товар на загальну суму 58 520,88 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних.

16 січня 2016 року Підприємство повторно звернулось до відповідача із претензією про поставку товару або повернення грошових коштів в розмірі 61 425,72 грн., яка також була залишена Товариством без виконання.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з виготовленням та поставкою поліграфічної продукції.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (частина 1 статті 665 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 статті 693 ЦК України).

Можливість обрання варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до Товариства з вимогами, які залишені без виконання, що зумовило звернення з даним позовом до суду.

Однак судом встановлено, що відповідачем протягом травня - червня 2016 року було здійснено перерахування спірних грошових коштів на користь позивача в загальному розмірі 30 735,72 грн., а також в рахунок погашення спірної заборгованості 7 червня 2016 року здійснено поставку обумовленого сторонами товару на суму 30 690,00 грн. Вказані факти підтверджуються наявним в матеріалах справи актом звірки взаєморозрахунків від 7 червня 2016 року, підписаним повноважними представниками сторін та скріпленим печатками цих юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Так, провадження у цій справі порушено 19 квітня 2016 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість по основному боргу була повністю погашена 7 червня 2016 року, тобто після порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для припинення провадження у справі в частині стягнення 61 425,72 грн. основного боргу.

Крім того, Підприємство просило суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 5 667,86 грн. та 141 604,07 грн. інфляційних втрат, нарахованих на вищезазначену суму боргу.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором, повернення сум авансу та завдатку, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

З огляду на вищенаведені обставини суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованих Підприємством сум трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки спірне зобов'язання не є грошовим в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України, що виключає можливість застосування приписів даної норми. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Припинити провадження в справі № 910/7126/16 в частині стягнення 61 425 (шістдесяти однієї тисячі чотириста двадцяти п'яти) грн. 72 коп. основного боргу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко