ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р. Справа № 922/477/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Корж О.В., за довіреністю б/н від 23.12.2015

відповідача - ОСОБА_2 (особисто)

ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 22.09.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (вх. №1342 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 21.04.16 у справі № 922/477/16

за позовом ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку", м. Київ

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення 165 898,31 грн. -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.04.2016 у справі № 922/477/16 (суддя Макаренко О.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" поточну заборгованість за кредитом в розмірі 107 709,05 грн., прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 29 230,37 грн., нараховані проценти на поточну заборгованість в розмірі 1 747,00 грн., пеню в розмірі 2 683,45 грн. та штраф в розмірі 8 852,30 грн.

Відповідач з рішенням господарського суду Харківської області від 21.04.2016 у справі № 922/477/16 не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування викладених вимог скаржник зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов до неправильного трактування п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чим порушив приписи матеріального права, а також посилається на те, що судом не було наведено підстав, з яких при зарахуванні зустрічних однорідних вимог мало місце порушення порядку вимог кредиторів. Відповідач вказує на те, що відповідно до п. 3.1.6 Кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника при настанні строків будь-якого з платежів, передбачених даним договором, у межах сум, що підлягають сплаті банку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 розгляд справи відкладено на 09.06.2016.

Відповідач надав додаткові пояснення, в яких посилається на безпідставність тверджень позивача про те, що ФОП ОСОБА_2 було порушено термін сплати коштів за погашення кредиту, оскільки відповідач зарахував кошти ще 28.11.2014 року, та з цих коштів намагався 19.12.2014 року виконати платіж, яке банк відхилив. Також, відповідач звертає увагу суду на той факт, що банк після прийняття оскаржуваного рішення від 21.04.2016, задовольнив заяву відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується листом ПАТ «ВБР» вх. 10708 від 16.05.2016. Але, при цьому, як вказує відповідач, позивач самостійно стягнув кошти на відшкодування судового збору, незважаючи на те, що рішення господарського суду не набрало законної сили.

Крім того, відповідач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.04.2016 та припинити провадження у справі в зв'язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог та відсутністю предмету спору, посилаючись на те, що ПАТ «ВБР» 28.04.2016 задовольнив заяву ФОП ОСОБА_2 про зарахування зустрічних однорідних вимог, та зарахував 20 233,64 грн. в погашення кредиту за грудень 2014 року.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні його представник з наведеними відповідачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, їх юридичну оцінку в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 30.09.2013 року між позивачем (банком) та відповідачем (позичальником) укладений кредитний договір № MKAU3.44447.008 (надалі - кредитний договір), за умовами п. п 1.1. - 1.2. якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в розмірі 538 700,00 грн. (п'ятсот тридцять вісім тисяч сімсот гривень 00 коп.) на придбання автотранспорту. Термін користування кредитом до 29 вересня 2016 р. Процентна ставка за користування кредитом 20,5 % річних. Позичальник сплачує банку щомісячно комісію за надання кредитних ресурсів в розмірі 0,00 % від суми ліміту по кредитування, що зазначений у п. 1.1.1. щомісяця у період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Розрахунок комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму кредиту, що зазначений у п. 1.1.1. При несплаті комісії у зазначений строк вона вважається простроченою.

Моментом (днем) надання кредиту вважається перерахування грошових коштів на відповідні рахунки, визначені в заяві позичальника (п. 2.3. кредитного договору).

Період сплати кредиту, процентів та комісії з "01" по "20" число кожного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими (п. 2.4. кредитного договору).

За умовами п. 2.5. кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість по кредиту згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2 до кредитного договору).

Відповідно до п. 4.2.1. кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісії, та виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі та у строки, передбачені кредитним договором.

Згідно з п. 6.2. кредитного договору за порушення строків погашення кредиту банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі 41,00 процентів річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Нарахування процентів здійснюється щоденно, при цьому проценти розраховуються на непогашену в строк частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів у році. Для повернення кредиту в часовий інтервал нарахування процентів не включається. Строк сплати процентів у день нарахування.

Відповідно до п. 6.4. кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно з п. 6.6. кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення Банку в судові органи, позичальник сплачує Банку штраф, який розраховується за наступною формулою: 1000 гривень + 5% від суми позову.

За умовами п. 3.2.2. кредитного договору банк зобов'язався в термін до 5 (п'яти) банківських днів з дати отримання банком заяви позичальника про видачу кредиту або в інший термін, визначений сторонами, перерахувати кредит на поточний рахунок позичальника або на інший вказаний позичальником рахунок на підставі його письмової заяви за умови укладення договорів, що забезпечують виконання сторонами умов цього договору.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат виступають зазначені у п. 2.2. кредитного договору договір поруки та договір застави.

Як зазначає позивач, на виконання кредитного договору позивач на підставі рахунку-фактури № 0021/13 від 30.09.2013 р. перерахував на рахунок ПАТ "Харків-Авто" кредитні кошти в розмірі 538 700,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №92252 від 30.09.2013 р. (а.с. 15-16).

Позивач у позові зазначає, що відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту не виконав та не сплатив відповідно до графіку погашення кредиту обов'язковий щомісячний платіж в розмірі 20 158,00 грн. за грудень 2014 р., внаслідок чого банк скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту, процентів і комісії, передбаченим п. 3.1.9. договору.

Таким чином, позивач стверджує, що станом на 10.02.2016 р. у відповідача перед позивачем утворилась поточна заборгованість за кредитом в розмірі 143 003,73 грн., прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 8 080,97 грн., нараховані проценти на поточну заборгованість в розмірі 3 380,71 грн., пеня в розмірі 2 580,60 грн. та штраф в розмірі 8 852,30 грн.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Вирішуючи даний господарський спір, суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що постановою Правління Національного банку України від 27.11.2014 № 743 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних" віднесено ПАТ "ВБР" до категорії неплатоспроможних (а.с. 35).

27.11.2014 рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 132 "Про запровадження тимчасової адміністрації Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" з 28.11.2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ "ВБР" з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації строком на три місяці з 28.11.2014 по 27.02.2015 (а.с. 36).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 44 від 27.02.2014 продовжено здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "ВБР" до 27.03.2015.

Судом також встанолвено, що в день введення тимчасової адміністрації, а саме 28.11.2014, на поточний рахунок клієнта через Харківську філію АТ "Укрексімбанк" від ПАТ "Агрокомбінат "Слобожанський" (п/д №5279 від 28.11.2014) надійшли грошові кошти в розмірі 20 146,54 грн., внаслідок чого залишок коштів на рахунку відповідача склав 20 223,64грн.

19.12.2014 року відповідач за допомогою системи дистанційного обслуговування Клієнт-Банк надіслав до ПАТ "ВБР" платіжне доручення № 209 від 19.12.2014 в розмірі 20 160,00 грн. для погашення заборгованості за спірним кредитним договором № МКАUЗ.44447.008 від 30.09.2013.

Оскільки сума переказу, зазначена в платіжному дорученні № 209 від 19.12.2014 в розмірі 20160,00 грн. складалася з коштів, які підпадають під дію мораторію, встановленого п. 1. ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд першої інстанції вважав, що в даному випадку зазначене платіжне доручення не підлягало виконанню відповідно до положень п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та п. 1.25 глави 1 розділу III "Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку", затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. № 2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за № 1581/21893, тому було правомірно повернуто позивачем без виконання за допомогою системи дистанційного обслуговування Клієнт-Банк із зазначенням причин такої відмови.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для проведення банком зарахування зустрічних однорідних вимог в процедурі тимчасової адміністрації на підставі заяви відповідача від 08.12.2014 року № 228 з посиланням на те, що таке зарахування порушувало б вимоги ст. ст. 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За викладених обставин, а також встановивши, що прострочка з оплати щомісячного чергового платуже за грудень 2014 року в розмірі 20 158,00 грн. за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013 р. виникла у відповідача через його незгоду з визначеними в законі наслідками запровадження тимчасової адміністрації в неплатоспроможному банку, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" поточну заборгованість за кредитом в розмірі 107 709,05 грн., прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 29 230,37 грн., нараховані проценти на поточну заборгованість в розмірі 1 747,00 грн., пеню в розмірі 2 683,45 грн. та штраф в розмірі 8 852,30 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого господарського суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції при розгляді справи невірно застосовано норми матеріального права, зокрема положенням п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом, судом не наведено підстав, з яких при зарахуванні зустрічних однорідних вимог виникло б порушення порядку вимог кредиторів. Також судом не надано належної правової оцінки умовам кредитного договору (п. 3.1.6), які надають банку право списувати кошти з поточних рахунків позичальника при настанні строків будь-якого з платежів, передбачених договором; а також доводам та доказам на підтвердження вжиття відповідачем заходів та його намагання здійснити черговий платіж за кредитним договором своєчасно.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача - ФОП ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" поточної заборгованості за кредитом в розмірі 107 709,05 грн., прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 29 230,37 грн., а також нарахованих процентів на поточну заборгованість в розмірі 1 747,00 грн., пеню в розмірі 2 683,45 грн. та штраф в розмірі 8 852,30 грн., яка виникла через порушенням відповідачем своїх зобов'язань по своєчасному погашенню кредиту за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013 в зв'язку з несплатою обов'язкового щомісячного платежу в розмірі 20 158,00 грн. за грудень 2014 року, внаслідок чого банк скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту, процентів і комісії, передбаченим п. 3.1.9. договору.

Так, укладений між сторонами договір щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до ч.І ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять. виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зараховувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Ьанк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 р. № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 р. № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію в банку. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» запроваджено строком на три місяці з 28.11.2014 по 27.11.2015.

Судом також встанолвено, що в день введення тимчасової адміністрації, а саме 28.11.2014, на поточний рахунок клієнта через Харківську філію АТ "Укрексімбанк" від ПАТ "Агрокомбінат "Слобожанський" (п/д №5279 від 28.11.2014) надійшли грошові кошти в розмірі 20 146,54 грн., внаслідок чого залишок коштів на рахунку відповідача склав 20 223,64грн.

Зазначені обставини є документально підтвердженими та визнаються сторонами у справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 08.12.2014 звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації з листом № 228 (а.с. 55), в якому просив зарахувати кошти, які знаходяться на поточному рахунку, на погашення щомісячного платежу по кредитному договору № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для проведення банком зарахування зустрічних однорідних вимог в процедурі тимчасової адміністрації на підставі заяви відповідача від 08.12.2014 року № 228, пославшись на те, що таке зарахування порушувало б вимоги ст. ст. 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або не визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, вимоги банку щодо погашення кредиту та вимоги ФОП ОСОБА_2 щодо повернення йому грошових коштів, які перебувають на його поточному рахунку, є однорідними. Строк виконання зобов'язання ФОП ОСОБА_2 за вимогою банку настав, строк же надання грошових коштів з поточного рахунку є невизначеним. У зв'язку із вищевикладеним, вбачається, що вимоги позивача із внесення чергового платежу за кредитним договором та вимоги ФО-П ОСОБА_2 щодо повернення йому грошових коштів, які були зараховані на його поточний рахунок, є однорідними та зустрічними.

Крім того, відповідно до п.3.1.6 Кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника при настанні строків будь-якого з платежів, передбачених даним договором, у межах сум, що підлягають сплаті банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції від 04.07.2014 р.) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Отже, виходячи з положення п.4 ч.5 ст. 36 даного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Вказана норма забороняє зарахування зустрічних однорідних вимог лише у разі, коли таке зарахування може порушити порядок погашення вимог кредиторів. В іншому випадку зарахування зустрічних однорідних вимог не заборонено навіть в період запровадження тимчасової адміністрації. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог в даному випадку не могло порушити порядку погашення вимог кредиторів, оскільки сам ФОП ОСОБА_2 є кредитором банку за договором банківського рахунку.

Однак, направлені відповідачем численні заяви до ПАТ «ВБР» про зарахування зустрічних однорідних вимог, були банком проігноровані, незважаючи на те, що банк мав право та можливість задовольнити свої вимоги за кредитним договором до ФОП ОСОБА_2 за рахунок грошових коштів на його поточному рахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що після прийняття рішення у справі, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» своїм листом № 10708 від 16.05.2016 повідомила ФОП ОСОБА_2 щодо можливості проведення взаємозаліку зустрічних вимог шляхом направлення суми грошових коштів з рахунку № 2600.8.019543166 на погашення кредиту за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013. Також, в даному листі зазначено про те, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.04.2016 № 489 «Про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «ВБР», ФОП ОСОБА_2 визнано кредитором банку на суму 20 233,64 грн. з урахуванням коштів з рахунку № 2600.8.019543166 у сумі 20233,64 грн. Відповідно до заяви ФОП ОСОБА_2 щодо зарахування зустрічних однорідних вимог проведено нарахування суми коштів 20 233,64 грн. з рахунку 2600.8.019543166 направлено на погашення кредиту за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013.

Таким чином, позивач своїм листом від 16.05.2016 підтвердив правомірність вимог ФОП ОСОБА_2 для проведення банком зарахування зустрічних однорідних вимог в процедурі тимчасової адміністрації за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013 за рахунок грошових коштів на поточному рахунку відповідача, оскільки таке зарахування не порушує вимоги ст. ст. 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 4 ст. 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення, векселі, чеки, банківські платіжні картки та інші дебетові і кредитові платіжні інструменти, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

За приписами ст. 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

За умовами 3.1.6. кредитного договору банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника при настанні строків будь-якого з платежів, передбачених даним договором, у межах сум, що підлягають сплаті банку.

19.12.2014 року відповідач за допомогою системи дистанційного обслуговування Клієнт-Банк надіслав до ПАТ "ВБР" платіжне доручення № 209 від 19.12.2014 в розмірі 20 160,00 грн. для погашення заборгованості за спірним кредитним договором № МКАUЗ.44447.008 від 30.09.2013 (а.с. 110). Дана сума переказу складалася з залишку коштів, які знаходяться на рахунку на дату введення тимчасової адміністрації (77,10 грн.) та частини коштів, які надійшли на рахунок клієнта в день ведення тимчасової адміністрації (20146,54 грн.).

Враховуючи викладені обставини, а також той факт, що у Банк у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" мав право та можливість задовольнити свої вимоги за кредитним договором до ОСОБА_2 за рахунок грошових коштів на його поточному рахунку (що в подальшому визнано Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» в листі від 16.05.2016) відсутні правові підстави вважати, що платіжне доручення № 209 від 19.12.2014 на суму 20160,00 грн. не підлягало виконанню, а тому позивач неправомірно повернув його відповідачу без виконання.

Таким чином, колегія суддів не вбачає вини відповідача у порушенні терміну сплати коштів за погашення кредиту, оскільки останній зарахував кошти ще 28 листопада 2014 року, та з цих коштів намагався 19.12.2014 виконати платіж, тобто у відповідності з умовами договору. Проте, позивач необґрунтовано відхилив заяву відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог та залишив платіжне доручення № 209 від 19.12.2014 на суму 20160,00 грн. без виконання, чим унеможливив своєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором. Подальше надсилання ФОП ОСОБА_2 заяв до ПАТ «ВБР» з проханням зарахувати зустрічні однорідні вимоги, та саме докази щодо намагання ФОП ОСОБА_2 своєчасно здійснити черговий платіж (направлення доручення № 209 від 19.12.2014) виключають вину боржника, оскільки через введення тимчасової адміністрації його кошти були заблоковані.

Згідно п. 6.1 Кредитного договору в разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбаченого умовами даного договору, Банк на свій розсуд має право змінити умови договору та вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів та комісії за користування ним шляхом направлення повідомлення.

Проте, в даному випадку судом апеляційної інстанції встановлено відсутність факту порушення відповідачем будь-якого зобов'язання, визначеного умовами укладеного між сторонами кредитного договору, що виключає право Банку вимагати від ФОП ОСОБА_2 дострокового повернення кредиту, сплати процентів та комісії за користування кредитними коштами.

Отже, оскільки позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено порушення відповідачем умов кредитного договору, вимог ст. ст. 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо зарахування зустрічних однорідних вимог в процедурі тимчасової адміністрації за кредитним договором № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013 за рахунок грошових коштів на поточному рахунку відповідача, а також не доведено вини відповідача при не зарахуванні коштів в погашення кредиту, які були своєчасно направлені останнім в рахунок погашення чергового платежу, заявлені позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" заборгованості за кредитним договором № № MKAU3.44447.008 від 30.09.2013 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача і наявності фактів для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене та керуючись 32-34, 43, 99, 10 1, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.04.2016 у справі № 922/477/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (01135, м. Київ, вул. Чорновола В'ячеслава, 25, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (63701, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2737,33 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.