номер провадження справи 32/34/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 Справа № 908/961/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юридична адреса: 69071, м. Запоріжжя, вул. Заслонова, буд. 10; адреса для листування: 69050, м. Запоріжжя, вул. Східна, буд. 3)

до відповідача Державного підприємства Підприємство Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20) ( 70002 Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. Дзержинського, буд. 1)

про стягнення 234209,46 грн.

Суддя Н.А. Колодій

представники:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 1234 від 28.04.2016 р.

ОСОБА_3, довіреність № 1234 від 28.04.2016 р.

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 6/12-38 від 10.05.2016 р.

Суть спору:

25.05.2016 р. до господарського суду Запорізької області звернулась Фізична особа підприємець ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства Підприємство Вільнянської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) про стягнення 271331,86 грн., які складаються з 138670,33 грн. основного боргу, 120037,29 грн. втрат від інфляції та 12624,24 грн. - 3% річних.

Згідно Протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 12.04.2016 р. справу № 908/961/16 призначено до розгляду судді Колодій Н.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.04.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/961/16, присвоєно справі номер провадження 32/34/16, з призначенням судового засідання на 11.05.2016 р.

В судових засіданнях, для надання додаткових доказів оголошувались перерви до 25.05.2016 р. та до 07.06.2016 р.

Позивач неодноразово заявами (від 25.05.2016 р., від 07.06.2016 р.) зменшував розмір позовних вимог, відповідно до останньої заяви від 07.06.2016 р. Фізична особа підприємець ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного підприємства Підприємство Вільнянської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) 234209,46 грн., які складаються з 123250,33 грн. основного боргу, 97367,03 грн. втрат від інфляції та 13592,10 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд встановив, що позивачем не порушено порядок зменшення позовних вимог, визначений ст. 22 ГПК України, зменшені позовні вимоги прийняті судом до розгляду.

Суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 234209,46 грн., які складаються з 123250,33 грн. основного боргу, 97367,03 грн. втрат від інфляції та 13592,10 грн. - 3% річних.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 14, 15, 16, 526, 530, 625, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 231, 232 Господарського кодексу України та умовами договору № Г-2/44-12 купівлі продажу від 10.05.2012 р.

Відповідач в судовому засіданні 07.06.2016 р. проти позову заперечив та просить суд застосувати строки позовної давності, у звязку з чим у задоволенні позову відмовити.

07.06.2016 р. до господарського суду Запорізької області від Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності.

У засіданні суду 07.06.2016 р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2015 року між ДП Підприємство Вільнянської виправної колонії № 20 (далі покупець, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі продавець, позивач) був укладений договір № Г 2/44-12 купівлі-продажу (далі - договір).

Згідно п. 1.1. договору, постачальник зобовязався передати товар в асортименті, кількості та за цінами, згідно з специфікаціями, які є невідємною частиною договору, а покупець - прийняти та оплатити товар.

Датою поставки товару є дата отримання товару покупцем згідно видаткової накладної. Приймання продукції по кількості здійснюється згідно інструкцій П-6, П-7 про порядок приймання товарної продукції (п. п. 4.1., 4.2 договору).

Відповідно до умов договору, позивач передав у власність покупцю товар на загальну суму 359075,12 грн., що підтверджується видатковими накладними: № РН-00024/А від 10.05.2012 р. на суму 59811,00 грн., № РН-0000032 від 01.06.2012 р. на суму 48936,60 грн., № РН-0000033 від 04.06.2012 р. на суму 17500,00 грн., № РН-0000034 від 06.06.2012 р. на суму 42650,91 грн., № РН-0000036 від 11.06.2012 р. на суму 30203,20 грн., № РН-0000037 від 14.06.2012 р. на суму 24311,02 грн., № РН-00041/А від 20.06.2012 р. на суму 43438,45 грн., № РН-00041/Б від 20.06.2012 р. на суму 32190,84 грн., № РН-0000045 від 27.06.2012 р. на суму 18929,00 грн., № РН-0000047 від 17.07.2012 р. на суму 682,00 грн., № РН-0000054 від 20.08.2012 р. на суму 40422,10 грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

Зазначені видаткові накладні підтверджують факт прийняття відповідачем товару без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи сторін на вказаних видаткових накладних.

Пунктом 3.1 договору, оплата здійснюється покупцем по факту поставки товару, протягом 60 - ти банківських днів з дати його отримання.

Відповідач свої зобовязання по оплаті товару виконав частково, внаслідок цього у нього виникла заборгованість в сумі 123250,33 грн., проти якої в судовому засіданні відповідач не заперечував.

Враховуючи наявну заборгованість відповідача за договором купівлі - продажу № Г-2/44-12 від 10.05.2012 р. позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, за якою було порушено провадження у даній справі.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 11, 509 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору є договір.

Згідно з положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як слідує з матеріалів справи, правовідносини сторін по справі врегульовано договором купівлі - продажу.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як було встановлено судом, позивач передав відповідачу товар за умовами договору, що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними. Відповідач отриманий товар своєчасно та в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 123250,33 грн.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобовязаний сплатити повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що строк позовної давності відносно поставки товару за видатковими накладними сплив 19.03.2016 р., оскільки останній платіж за договором купівлі - продажу № Г-2/44-12 від 10.05.2012 р. був здійснений відповідачем 19.03.2013 р. Позивач спростовуючи доводи відповідача пояснив, що відповідачем здійснено останню оплату за договором купівлі - продажу 13.12.2013 р., що підтверджується платіжним дорученням № 494 на суму 8694 грн. Позивач вважає, що дана оплата є саме вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу перед позивачем за договором, і таким чином і перебіг позовної давності починається з дня останньої оплати боргу, тобто з 13.12.2013 р. Доказом здійснення відповідачем даної оплати саме за договором купівлі - продажу є лист позивача від 10.12.2013 р. з вимогою погасити заборгованість із наданням акту звірки та платіжний документ № 494 від 13.12.2013 р. із посиланням у підставі здійснення платежу на акт звірки.

Заперечуючи проти переривання терміну позовної давності, відповідач мотивує тим, що оплата за товар в сумі 8694 грн., яка відбулась 13.12.2013 р. відповідно до платіжного доручення № 494, була віднесена згідно призначення платежу на погашення кредиторської заборгованості по Акту звірки, а не на погашення боргу згідно до договору № Г-2/44-12 від 10.05.2012 р.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача в цій частині з огляду на наступне. Відповідно до листа від 09.06.2011 р. № 25-111/1438-7141 Національного банку України встановлено, що після списання коштів з рахунку помилки, допущені в реквізиті «Призначення платежу» виправляються за домовленістю між сторонами без участі банку.

Відповідно до призначення платежу в платіжному дорученні № 494 від 13.12.2013р. зазначено перерахування коштів « погашення кредиторської заборгованості за актом звірки». В акті звірки підписаному сторонами по справі міститься посилання на спірний договір. Доказів того, що платіжним доручення № 494 від 12.13.2013 р. кошти в сумі 8694 грн. були перераховані в якості погашення боргу за іншим договором відповідачем суду не надано.

Крім того, позивач посилається на ті обставини що зарахування коштів в сумі 8 694 грн ним зроблено в рахунок погашення боргу саме за спірним договором. Таким чином, цільове призначення цих коштів було визначено і відповідач проти такого зарахування не заперечував.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку що, у даному випадку кошти в розмірі 8694 грн. сплачені платіжним дорученням № 494 від 12.13.2013 р. вважаються перерахованими в рахунок оплати товарів за спірним договором.

Відповідно до норм ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності в три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Підставами для переривання перебігу позовної давності можуть бути будь-які активні дії зобовязаного субєкта, що свідчать про визнання ним боргу. До таких дій можуть належати не лише дії формального характеру, а й будь-які фактичні дії, що свідчать про визнання зобовязаною особою боргу (часткове погашення боргу, повне або часткове визнання претензії, прохання про відстрочку виконання тощо).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснене часткове погашення боргу, при цьому останній платіж був здійснений відповідачем 13.12.2013 р. Зазначеними діями відповідача перебіг позовної давності було перервано і він розпочався заново. Позов до суду було подано 25.05.2016 р. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах встановленого законом строку позовної давності.

Враховуюче вищевикладене та той факт, що на момент розгляду спору по суті відповідач визнав заборгованість, але доказів повної оплати за договором не надав, вимога позивача про стягнення 123250,33 грн. основного боргу законна, обґрунтована та підлягає задоволенню.

Клопотання про поновлення строку позовної давності за спірними правовідносинами суд залишає без задоволення, оскільки визнав цей термін таким, що не є пропущеним.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 97367,03 грн. втрат від інфляції та 13592,10 грн. 3% річних.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних суд визнав виконаним невірно через допущені помилки при визначенні кількості днів, у звязку із чим позовні вимоги про стягнення 3% річних за вказаний позивачем період задовольняються в частині стягнення 13575,24 грн., в частині стягнення 16,86 грн. 3% річних у позові відмовляється.

Щодо розрахунку втрат від інфляції грошових коштів, то перевіривши наданий розрахунок, судом встановлено, що розрахунок втрат від інфляції грошових коштів позивачем виконаний не вірно. Фактично, стягненню з відповідача підлягає сума в більшому розмірі чим заявлена позивачем. Однак, оскільки судом спір вирішується в межах заявлених позовних вимог, а позивачем заявлено до стягнення 97367,03 грн. втрат від інфляції, то судом позовна вимога в цій частині задовольняється в межах суми, заявленої позивачем.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог. Заперечення надані відповідачем не спростовують факт отримання товару та наявність виникнення у нього зобовязань по його оплаті.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги доведеними, заснованими на законі, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом частково.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, судові витрати, в частині задоволених вимог, слід покласти на відповідача, оскільки спір доведений до суду з його вини.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір", передбачено підстави для повернення судового збору, зокрема, сплачена сума судового збору повертається в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п.1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Отже, відповідно до матеріалів справи, позивачем, відповідно до платіжного доручення № 1548 від 06.04.2016 р. сплачено судовий збір в сумі 4069,98 грн.

Зважаючи на зменшення позивачем розміру позовних вимог, судовий збір в сумі 556,84 грн., відповідно до ст. 7 зазначеного вище Закону підлягає поверненню останньому із державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Державного підприємства Підприємство Вільнянської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) про стягнення 234398,47 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Підприємство Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20) ( 70002 Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. Дзержинського, буд. 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (юридична адреса: 69071, м. Запоріжжя, вул. Заслонова, буд. 10; адреса для листування: 69050, м. Запоріжжя, вул. Східна, буд. 3, код НОМЕР_1) 123250 (сто двадцять три тисячі двісті пятдесят) грн. 50 коп. основного боргу, 97367 (девяносто сім тисяч триста шістдесят сім) грн. 03 коп. інфляційних витрат, 13575 (тринадцять тисяч пятсот сімдесят пять) грн. 24 коп. - 3% річних, 3512 (три тисячі пятсот дванадцять) грн. 89 коп. судового збору. Видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Повернути Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 (юридична адреса: 69071, м. Запоріжжя, вул. Заслонова, буд. 10; адреса для листування: 69050, м. Запоріжжя, вул. Східна, буд. 3, код НОМЕР_1) із Державного бюджету України суму 556 (пятсот пятдесят шість) грн. 84 коп. сплаченою платіжним дорученням № 1548 від 06.04.2016 р., яке залишено в матеріалах справи.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 09 червня 2016 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.