КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа№ 910/28349/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Зубець Л.П.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник не з'явився,

Від відповідача: представник не з'явився,

Від третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача : представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто"

на рішення Господарського суду м. Києва від 15.03.2016 року

у справі № 910/28349/15 (Головуючий суддя: Підченко Ю.О.,

судді: Ващенко Т.М., Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Приватне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний

завод"

про припинення зобов"язань заставодавця за договором застави

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про припинення зобов'язання за договором застави № НКЛ-2019631/S4 від 24.10.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неможливість вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, які передані в заставу та знаходяться на території проведення АТО, Автономної республіки Крим, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" позбавлене можливості виконувати зобов'язання за Договором застави № НКЛ-2019631/S4 від 24.10.2013р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Приватне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/28349/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника на лікуванні.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія прийшла до висновку про відмову у його задоволенні, зважаючи на те, що апелянт не позбавлений права направити іншого представника у судове засідання, як це передбачено ст. 28 ГПК України.

У пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року N 18 зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, у судове засідання не з'явилися представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, причин неявки суду не повідомлено. Однак, матеріали справи містять докази належного їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується, зокрема, поштовими повідомленнями про вручення їм поштового відправлення.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників процесу за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Запорізький автомобілебудівний завод" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) було укладено Договір кредитної лінії № НКЛ-2019631 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 34 200 000,00 дол. США (тридцять чотири мільйони двісті тисяч доларів США 00 центів).

Відповідно до п. 3 ст. 1 Кредитного договору забезпеченням виконання своїх зобов'язань позичальником щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування, можливих штрафних санкцій виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам Кредитора (відповідача у справі) та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори.

Пунктом 3.3 ст. 1 Кредитного договору встановлено, що зобов'язання забезпечується договором застави товарів в обороті, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто".

Згідно з п. 8.3 Кредитного договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим Договором.

На виконання п. 3.3 ст. 1 Кредитного договору, 24.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (заставодержатель) було укладено Договір застави №НКЛ-2019631/S4 (надалі - Договір застави), за умовами якого заставодавець передає заставодержателю в заставу в якості забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством "Запорізький автомобілебудівельний завод" (позичальник) своїх зобов'язань за Договором кредитної лінії № НКЛ-2019631 від 24.10.2013 р. товари в обороті, перелік яких викладено в Додатку №1 до цього договору і який є його невід'ємною частиною (далі - Предмет застави).

Відповідно до додатку № 1 до Договору застави місцями зберігання автомобілів, які передавалися у заставу на підставі вказаного договору, зокрема, зазначені серед інших: Автономна Республіка Крим: м. Сімферополь, вул.Київська,148; м. Сімферополь, вул.Бородіна,12; м. Севастополь, вул.Горпищенко, 138; м. Севастополь, вул.Стрілецька, 2; Донецька область: м. Донецьк, вул. Ілліча,95а; м. Донецьк, вул.Стратонавтів, 151; м.Макіївка, вул.Кіпринського, 20; м. Горлівка, вул. Інтернаціональна, 92; Луганська область: м. Луганськ, Олександрівськ, вул. Нова,1; м. Луганськ, вул. Молодіжна,20; м. Алчевськ, вул. Ліхачева,4.

Балансова вартість предмету застави визначена положеннями пункту 1.3 Договору застави та становить 113 771 882,00грн. (сто тринадцять мільйонів сімсот сімдесят одна тисяча вісімсот вісімдесят дві гривні 00 копійок.). Проте, як передбачено пунктом 1.3.1 Договору застави, за взаємною згодою сторін цього договору заставна вартість становитиме 113 500 000,00 грн. (сто тринадцять мільйонів п'ятсот тисяч гривень 00 копійок).

У п. 4.1 Договору застави передбачено, шо право застави виникає з моменту підписання цього Договору повноважними представниками сторін.

Згідно з п. 4.2 Договору застави право застави припиняється виконанням позичальником забезпечених заставою зобов'язань за Договором кредиту, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Пунктом 4.3 договору застави визначено, що у разі часткового виконання забезпечених заставою зобов'язань за Договором кредиту застава зберігається у первісному обсязі.

Згідно з п. 7.1 Договору застави цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що виконання зобов'язань з договором застави є неможливим, оскільки предмети застави знаходяться на території окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, в зоні проведення АТО, а тому позивач не може гарантувати наявність та схоронність заставленого майна, оскільки у зв'язку із проведенням Антитерористичної операції в окремих районах Донецької та Луганської областей та окупацією Автономної Республіки Крим та міста Севастополя більшість або навіть всі заставлені за Договором застави автомобілі, що знаходились в місцях зберігання в межах вказаних територій, можуть бути навіть знищені.

Крім цього, позивач стверджує, що з метою подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, зокрема, в межах Донецької та Луганської областей, були прийняті наказ керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України "Про проведення антитерористичної операції" від 07.04.2014 року № 33/55т, а 13.04.2014 року - указ Президента України № 405/2014 про введення в дію відповідного рішення Ради національної безпеки і оброни України від 13.04.2014 року, а також відповідно до наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" від 07.10.2014 року № 33/6/а Донецька та Луганська область визначені районами проведення антитерористичної операції з 07.04.2014 року.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову та апеляційної скарги, враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами ч. 1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Як встановлено вище, 24.10.2013р. позивач, уклавши Договір застави, взяв на себе зобов'язання відповідати за порушення Публічним акціонерним товариством "Запорізький автомобілебудівельний завод" своїх кредитних зобов'язань перед відповідачем в межах майна, переданого в заставу Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк".

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізація предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Закону України "Про заставу" передбачено, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави несе власник заставленого майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави заставодавець на вимогу заставодержателя зобов'язаний надати рівноцінний предмет або, якщо це можливо, відновити знищений чи пошкоджений предмет застави.

Як вказує позивач, виконання зобов'язань за Договором застави є неможливим, а, відтак, посилаючись на ст. 607 ЦК України, зобов'язання за договором застави припиняється.

Проте, доказів факту знищення чи пошкодження предмета застави в матеріалах справи не міститься.

Крім цього, твердження позивача про знищення, пошкодження або втрату частини товарів в обороті не підтверджені жодними документами з офіційних джерел.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що оскільки позивач, як майновий поручитель, взяв на себе зобов'язання відповідати за порушення Публічним акціонерним товариством "Запорізький автомобілебудівельний завод" своїх кредитних зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" в межах майна, переданого в заставу Банку, у відповідності до ст. ст. 7, 8, 43 Закону України "Про заставу" повинен здійснити заміну товарів в обороті у випадку знищення або випадкового пошкодження заставлених автомобілів.

За приписами ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилаючись на існування форс-мажорних обставин, позивач мав довести належними та допустимими доказами існування обставин, які визначені підставою припинення застави через дані обставини, а також дотримання порядку засвідчення факту виникнення таких обставин.

Надані позивачем до матеріалів справи сертифікати (висновки) про настання обставин непереборної сили №4744/05-4 від 12.11.2014 року, №3645/05-4 від 08.10.2014 року, №3666/05-4 від 09.10.2014 року не приймаються судом як належні та допустимі докази по справі, оскільки вказаними висновками встановлено настання непереборної сили при здійсненні господарської діяльності на території Донецької, Луганської областей відповідно, та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів, з 02.05.2014 року, з 02.06.2014 року для ПАТ "ДОНЕЦЬК-АВТО" та ПАТ "ЛУГАНСЬК-АВТО" відповідно, а отже, ніяким чином не підтверджують обставин, з якими законодавство пов'язує можливість припинення зобов'язання за Договором застави для Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" відповідно до ст. 607 ЦК України.

Крім цього, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Додатку №1 до Договору застави товари, що передані у заставу, які наявні по складах станом на 24.10.2013р. (за даними складського обліку): KIA Carens - 4 одиниці; KIA Ceed - 24 одиниці; KIA Cerato - 164 одиниці; KIA Optima - 34 одиниці; KIA Mohave - 13 одиниць; KIA Pacanto - 8 одиниць; KIA Rio - 446 одиниць; KIA Sorento - 98 одиниць; KIA Soul - 81 одиниця; KIA Sportage - 1 одиниця; KIA Venga - 1 одиниця, а всього 874 одиниці, балансовою вартістю 113 771 82 грн. без урахування ПДВ, знаходяться на всій території України, а не тільки на території Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги про припинення зобов'язання за договором застави № НКЛ-2019631/S4 від 24.10.2013 року є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фалькон-Авто" на рішення Господарського суду м. Києва від 15.03.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/28349/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/28349/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді Л.П. Зубець

С.Я. Дикунська