РІШЕННЯ

07 червня 2016 року Справа № 913/520/16

Провадження №34/913/520/16

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Іванова Антона Володимировича при секретарі судового засідання Калашніковій В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ до Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", Луганська область, м.Сєвєродонецьк

про стягнення заборгованості в розмірі 7 939 208,46 грн.

за участю представників сторін: від позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 14-109 від 18.04.2014 року,

від відповідача не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" про стягнення заборгованості в розмірі 7 939 208,46 грн., яка складається з: суми інфляційних нарахувань в розмірі 7 527 822,87 грн. та 3% річних в розмірі 411 385,58 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання покладених на відповідача обов'язків за договором купівлі - продажу природного газу № 07-12-ПР від 10.07.2012 року, в частині повної та своєчасної сплати обумовлених договором платежів за фактично спожитий газ; в якості правових підстав позову - на положення ст.ст. 526, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 193, 231 Господарського кодексу України.

У відповідності до вимог ст. 21 Господарського процесуального кодексу України 07.04.2016 року здійснено автоматичний розподіл в автоматизованій системі документообігу суду та справу передано на розгляд судді Іванову А.В.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 07.04.2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 27.04.2016 року на 14:40 год.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 27.04.2016 року розгляд справи було відкладено на 18.05.2016 року о 14:35 год.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 18.05.2016 року розгляд справи було відкладено на 07.06.2016 року о 15:10 год.

Представник позивача в призначене судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Крім того, представник позивача 07.06.2016 року звернувся до господарського суду Луганської області з заявою, відповідно до якої зазначає, що у тексті позовної заяви допущено описку, а саме, не вірно вказано період, за який позивачем було нараховано 3 % річних та інфляційні нарахування, а тому, позивач просить суд вважати вірним період "листопад 2012 року" поставки природного газу, за який нараховується 3 % річних та інфляційні нарахування.

Суд, дослідивши вказану заяву, приходить до обґрунтованого висновку, про необхідність її задоволення та продовження розгляду справи з її урахуванням.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, причини неявки суду не відомі, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, з відміткою про отримання.

Крім того, 06.07.2016 року до господарського суду Луганської області від представника відповідача надійшла заява (вх. № 4380/16), відповідно до якої останній просить суд розглядати справи за його відсутності.

Суд, розглянувши вказану заяву, приходить до висновку, що вона не суперечить вимогам чинного законодавства та інтересам сторін у справі, а тому, задовольняє її.

Так, беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, а також з огляду на те, сторони були попередженні про розгляд справи за наявними матеріалами у разі їх незявлення в засідання суду, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутнього представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, встановив наступне.

Між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач у справі), як Продавцем, та Державним підприємством Сєвєродонецька ТЕЦ (відповідач у справі), як Покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу № 07-12-ПР від 10.07.2012 (далі Договір).

Згідно п. 1.1 Договору, Продавець зобовязується передати у власність Покупцю у 2012 році природний газ, а Покупець зобовязується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору, Продавець передає Покупцю з 01.08.2012 по 31.12.2012 газ у обсязі до 34556,0 тис. куб. м., у тому числі починаючи з 4 кварталу: жовтень 2012 року 10117,0 тис. куб. м, листопад 2012 року 12294,0 тис. куб. м, грудень 2012 року 12145,0 тис. куб. м., IV кв. - 34 556 тис. куб.м.

Як зазначено у п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу Покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.

Відповідно до п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобовязується надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути Покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

Згідно пункту 5.2 Договору, ціна склала за 1000 куб.м. газу 3509,00 грн. без урахування ПДВ, 4661,74 грн. - з урахуванням ПДВ.

Згідно п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключено грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше за 5 (п'ять) банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплата в розмірі по 35 % (тридцять п'ять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.1 Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим Договором.

Згідно п. 9.3. Договору, строк у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Відповідно до пункту 11.1 Договору, цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу з 01.08.2012 до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування до повного погашення заборгованості.

Так, на виконання умов договору позивач в період з жовтня 2012 року по листопад 2012 року поставив природний газ відповідачеві на загальну суму 39 042 039,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.10.2012 року та від 30.11.2012 року (арк.с. 17-18).

Як встановлено судом, з Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вже було стягнуто суму основного боргу та суми нарахованих штрафних санкцій за період прострочення виконання зобов'язання з 15.11.2012 року по 06.02.2015 року за поставлений природній газ у жовтні - листопаді 2012 року за договором купівлі-продажу природного газу № 07-12-ПР від 10.07.2012, про що свідчить постанова Донецького апеляційного господарського суду від 28.04.2014 року у справі №913/40/13 та рішення господарського суду Луганської області від 03.08.2015 року по справі №913/172/15.

Втім, відповідачем зобовязання щодо сплати основного боргу за природний газ, поставлений у жовтні - листопаді 2012 року повністю виконано не було, тому позивач заявляє до стягнення з відповідача суму інфляційних нарахувань в розмірі 7 527 822,87 грн. та 3% річних в розмірі 411 385,58 грн. нараховані на суму заборгованості за природний газ, поставлений у листопаді 2012 року, за період прострочення виконання зобов'язання з 07.02.2015 року по 04.02.2016 року (включно).

Частина 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання, в силу вимог ст.526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу та інших актів законодавства.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1 ст.692 Цивільного кодексу України, встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п1. ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одностороння відмова від зобовязання не допускається, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Частин 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами Договору позивач поставив відповідачу листопаді 2012 року природний газ на суму 25266609,12 грн. Відповідач зобовязання з оплати поставленого природного газу виконав частково в сумі 11474570,12 грн., решту боргу не сплатив.

У звязку з порушенням строків з оплати отриманого газу позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних нарахувань в розмірі 7 527 822,87 грн. та 3% річних в розмірі 411 385,58 грн. грн., нараховану на суму заборгованості за природний газ, поставлений у листопаді 2012 року. (розрахунок арк.с. 31-32)

Відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлено договором або законом.

Так, перевіривши нарахування 3% річних у розмірі 411 385, 58 грн. за період з 07.02.2015 року по 04.02.2016 року (включно), суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки нарахований не вірно, а тому, задоволенню підлягає сума 3% річних у розмірі 410 251,99 грн., в частині стягнення 1 133,59 грн. суд відмовляє, у зв'язку з невірним нарахуванням.

Стосовно заявлених інфляційних нарахувань в розмірі 7 527 822,87 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В той же час, суд, дослідивши наданий позивачем розрахунок (арк.с. 32), зазначає, що позивачем не вірно здійснюється вказаний розрахунок, так, нарахування інфляції здійснюється на суму 17 380 058,84 грн., в той же час, як повинно нараховуватись на суму 13 792 039,00 грн.

Отже, перевіривши нарахування інфляційних в розмірі 7 527 822,87 грн., суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства, тому, виходячи вищевикладене, задоволенню підлягає сума інфляційних нарахувань в розмірі 5 973 744,26 грн., в частині стягнення 1 554 078,61 грн. суд відмовляє, у зв'язку з невірним нарахуванням.

Стосовно доводів відповідача, про те, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення з відповідача суму інфляційних нарахувань та 3% річних, оскільки Ухвалою господарського суду Луганської області від 03.01.2013, порушено провадження у справі № 913/40/13-г про банкрутство боржника Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелекроцентраль та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, Ухвалою господарського суду Луганської області від 03.01.2013 за заявою Публічного акціонерного товариства Черкаське хімволокно, як кредитора, порушено провадження у справі № 913/40/13-г про банкрутство боржника Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелекроцентраль, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Справа про банкрутство Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелекроцентраль розглядалась відповідно до положень Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14.05.1992 № 2343-ХІІ в редакції Закону України від 30.06.1999 № 784-XIV, оскільки була порушена до набрання чинності Законом України від 22.12.2011 № 4212-VI, яким Закон України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом викладено в новій редакції.

Таким чином, на даний час діє мораторій на задоволення вимог кредиторів Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелекроцентраль.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (а редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

У абзаці 4 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 Про судову практику в справах про банкрутство, зазначено, що за змістом статті 12 Закону мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію; їх виконання для боржника є обов'язковим, але пеня, штраф та інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що застосовуються до платника податків за порушення податкового законодавства, не нараховуються, оскільки ця норма визначає конкретний проміжок часу, який відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний із його суттю.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого висвноку, що дія мораторію не розповсюджується на нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань, а тому вказані вище доводи відповідача не відповідають дійсним обставинам справи та суперечить нормам чинного законодавства.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 526, 530, 536, 546, 549, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України, статтями 193, 198, 217, 230, 285 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль (93403, м. Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 00131050) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) 3% річних у сумі 410 251,99 грн., які нараховані за період з 07.02.2016 року по 04.02.2016 року (включно), інфляційні нарахування у сумі 5 973 744, 26 грн., які нараховані за період з січня 2015 року по грудень 2015 року (включно) та витрати по оплаті судового збору в сумі 95 759,95 грн.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 3 % річних в розмірі 1 133,59 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 1 554 078,61 грн. - відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено та підписано 09.06.2016 року.

Суддя А.В. Іванов