РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року Справа № 902/1584/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 "Гассіб" з іноземною інвестицією на рішення господарського суду Вінницької області від 18.04.16р. у справі № 902/1584/15 (суддя Колбасов Ф.Ф.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" в особі Вінницького регіонального відділення ПАТ "КБ "Хрещатик"

до відповідача ОСОБА_1 "Гассіб" з іноземною інвестицією

про стягнення 1 542 769,76 дол. США та 5 515 089 грн 93 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Хрещатик» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Вінницької області із позовною заявою (том 1, а.с. 3-8) до ОСОБА_1 «Гассіб» з іноземною інвестицією (надалі Відповідач) про стягнення солідарно з Відповідача 1 та Відповідача 2 заборгованості за Генеральним кредитним договором № 03/13 від 31 січня 2013 року, в тому числі:

·· Qпо кредитному договору № 03/13-2 від 30 вересня 2013 року: кредит в сумі 992 500 доларів США, відсотки за користування кредитом в сумі 49 394,11 доларів США, пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 119 995,62 доларів США, пеню за прострочення сплати відсотків 3 628,57 доларів США - всього 1 165 518,30 долари США, що еквівалентно 27 838 003 грн 65 коп., комісію в розмірі 55 140 грн 02 коп., пеню за прострочення сплати комісії 4 219 грн 23 коп.;

·· по кредитному договору № 03/13-3 від 30 січня 2014 року: кредит в сумі 463 000 доларів США, відсотки за користування кредитом в сумі 23 041,53 доларів США, пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 55 299,51 доларів США, пеню за прострочення сплати відсотків 1 692,67 долари США всього 543 033,71 долари США, що еквівалентно 12 970 173 грн 09 коп; комісію в розмірі 51 445 грн 51 коп.; пеню за прострочення сплати комісії 3 936 грн 53 коп. всього еквівалент станом на 30 листопада 2015 року в сумі 40 922 918 грн 02 коп..

Позивачем, через відділ канцелярії та документального забезпечення місцевого господарського суду, була подана заява про збільшення суми позовних вимог від 11 січня 2016 року (том 1, а.с. 227-228), в котрій з підстав, висвітлених в даній заяві Позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість за Генеральним кредитним договором № 03/13 від 31 січня 2013 року, в тому числі:

·· по кредитному договору № 03/13-2 від 30 вересня 2013 року: кредит в сумі 992 500 доларів США; відсотки за користування кредитом в сумі 59 509,44 доларів США; пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 3 537 810 грн 20 коп.; пеню за прострочення сплати відсотків 123 018 грн 46 коп.; комісію в розмірі 86 483 грн 18 коп.; пеню за прострочення сплати комісії 6 279 грн 81 коп.;

·· по кредитному договору № 03/13-3 від 30 січня 2014 року: кредит в сумі 463 000 доларів США; відсотки за користування кредитом в сумі 27 760,32 доларів США; пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 1 635 695 грн 41 коп.; пеню за прострочення сплати відсотків 57 386 грн; комісію в розмірі 62 557 грн 82 коп.; пеню за прострочення сплати комісії 5 859 грн 05 коп..

Дослідивши дану заяву колегія суддів констатує, що відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшети свої позовні вимоги шляхом подання письмової заяви. Відповідно, дана заява була прийнята місцевим господарським судом до розгляду відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Вінницької області в справі № 902/1584/15 від 18 квітня 2016 року (том 2, а.с. 132-142) позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість за Генеральним кредитним договором № 03/13 від 31 січня 2013 року, в тому числі:

·· по кредитному договору № 03/13-2 від 30 вересня 2013 року: кредит в сумі 992 500 доларів США; відсотки за користування кредитом в сумі 59 509,44 доларів США; пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 3 537 810 грн 20 коп.; пеню за прострочення сплати відсотків 123 018 грн 46 коп.; комісію в розмірі 86 483 грн 18 коп.; пеню за прострочення сплати комісії 6 279 грн 81 коп.;

·· по кредитному договору № 03/13-3 від 30 січня 2014 року: кредит в сумі 463 000 доларів США; відсотки за користування кредитом в сумі 27 760,32 доларів США; пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 1 635 695 грн 41 коп.; пеню за прострочення сплати відсотків 57 386 грн; комісію в розмірі 62 557 грн 82 коп.; пеню за прострочення сплати комісії 5 859 грн 05 коп..

Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 182 700 грн.

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 149-152) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дане рішення винесено з порушенням норм процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що керівник Відповідача не підписував кредитних договорів № 03/13 від 30 вересня 2013 року та № 03/13-3 від 30 січня 2014 року, що на думку апелянта протиправно не було враховано судом, також, як зазначає апелянт, керівником Відповідача не підприсувалися додаткові угоди до вказаних договорів.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 19 травня 2016 року (том 2, а.с. 148), апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 8 червня 2016 року об 15 годині 30 хвилин.

Позивач не скористалися правом подачі письмового відзиву на апеляційні скарги, що у відповідності частини 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представники Відповідача та Позивача в судове засідання від 8 червня 2016 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (том 2, а.с. 168-170). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду явка сторін не була визнана обовязковою.

Водночас, представником Позивача через загальний відділ документального забезпечення Рівненського апеляційного господарського суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи (том 2, а.с. 172) , з метою отримання підтвердження повноважень від ліквідатора Позивача.

Водночас, представником Відповідача через загальний відділ документального забезпечення Рівненського апеляційного господарського суду, також було подано клопотання про відкладення розгляду справи (том 2, а.с. 173-175), у звязку з терміновим та невідкладним відрядженням представника Відповідача.

Дослідивши дані клопотання суд констатує, що згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Відповідно до норм чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 Господасрького процесуального кодексу України, зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 Господарського процесуального кодексу України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Разом з тим суд констатує факт того, що в той час, як строк (двомісячний) розгляду апеляційної скарги закінчується 19 липня 2016 року, головуючий суддя (ОСОБА_2Р.) перебуватиме у відпустці з 21 червня 2016 року по 26 липня 2016 року, що позбавляє суд можливості відкласти розгляд даної апеляційної скарги. Разом з тим, жодна із сторін у своїх клопотаннях не просила суд продовжити строк розгляду апеляційної скарги, що позбавляє суд можливості продовжити цей строк на 15 днів.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження та враховуючи факт того, що головуючий суддя буде знаходитися у відпустці до кінця двомісячного строку розгляду апеляційної скарги.

Крім того, дослідивши клопотання Позивача, судова колегія звертає увагу, що згідно з спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (отриманого Рівненскьким апеляційним господарським судом), станом на 8 червня 2016 року, відсутні будь-які відомості щодо перебування Позивача як в процесі провадження в справі про банкрутство, так і в процесі припинення юридичної особі та введення тимчасової адміністрації.

Що ж стосується клопотання Відповідача, в котрому він зазначає про неможливість прибуття в судове засідання його представника, в звязку із відрядженнм строком на 2 дні, з 7 червня по 8 червня 2016 року, то колегія суддів звертає увагу, що ухвала про прийняття апеляційної скарги (згідно відмітки штемпеля канцелярії суду на зворотньому аркуші ухвали), була направлена Відповідачу 19 травня 2016 року, згідно рекомендованого повідомлення про врушення була отримана Відповідачем 29 травня 2016 року. Судове ж засідання було призначено на 8 червня 20116 року, тобто у Відповідача було досить часу для того, щоб направити в судове засідання іншого представника.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та містить апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлена його позиція, а клопотання сторін не повязаннні з необхідністю відкладення для подання новий доказів, враховуючи те що двомісячний строк розгляду даної справи закінчується 19 липня 2016 року, а колегія суддів перебуватиме в щорічній основній відпустці, згідно затвердженого головою суду графіка відпусток суддів (з 21 по 25 липня 2016 року), колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача та Відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено генеральний кредитний договір № 03/13 (том 1, а.с. 13-21; надалі Генеральний договір).

Відповідно до пункту 1.1 Генерального договору, Позивач встановлює Відповідачу ліміт кредитних операцій у розмірі 500000 доларів США терміном дії з 31 січня 2013 року по 30 січня 2015 року, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього Генерального договору, в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та договорами.

30 вересня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додатковий договір № 2 до Генерального договору (том 1, а.с. 23-26; надалі Додатковий договір № 2).

Відповідно до умов Додаткового договору № 2, пункту 1.1 Генерального договору було викладено в новій редакції: "Позивач встановлює Відповідачу ліміт кредитних операцій у розмірі 1490 000 доларів США терміном на 31 місяць до 29 серпня 2015 року, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього Генерального договору, в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та договорами".

30 січня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додатковий договір № 3 до Генерального договору (том 1, а.с. 27-29; надалі Додатковий договір № 3).

Відповідно до змісту Додаткового договору № 3, пункт 1.1 Генерального договору було викладено в новій редакції: "Позивач встановлює Відповідачу ліміт кредитних операцій у розмірі 1470 000 доларів США строком до 19 місяців терміном з 30 січня 2014 року до 29 серпня 2015 року, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього Генерального договору, в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та договорами".

19 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додатковий договір № 4 до Генерального кредитного договору (том 1, а.с. 30-31; надалі Додатковий договір № 4).

Відповідно до умов Додаткового договору № 4, пункт 1.1 Генерального договору викладено в новій редакції, а саме: 1.1 Позивач встановлює Відповідачу ліміт кредитних операцій у розмірі 1455500 доларів США терміном дії з 19 грудня 2014 року по 29 серпня 2015 року, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього Генерального договору, в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та договорами.

В рамках вказаного Генерального договору між Позивачем та Відповідачем був укладений кредитний договір № 03/13-2 від 30 вересня 2013 року (надалі Кредитний договір № 03/13-2; том 1, а.с. 32-34).

Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору № 03/13-2, Позивач відкриває Відповідачу відкличну відновлювальну кредитну лінію, далі-кредит, з лімітом у сумі 1 000 000 дол. США, строком до 24 місяців з 30 вересня 2013 року по 29 серпня 2015 року терміном повернення кредитних коштів 29 серпня 2015 року, згідно з графіком, зазначеним у пункті 3.3, зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунком 12 % річних.

На підставі пункту 3.6 Кредитного договору № 03/13-2, Відповідач сплачує на користь Позивача щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,05% від залишку кредитної заборгованості в національній валюті по офіційному курсу Національного банку України на день її сплати.

Як вбачається з матеріалів справи, Додатковим договорам № 1 від 31 березня 2014 року, Додатковим договором № 2 від 5 травня 2014 року, Додатковим договором № 3 від 28 травня 2014 року, Додатковим договором № 4 від 27 червня 2014 року, Додатковим договором № 5 від 1 вересня 2014 року до Кредитного договору № 03/13-2, Позивач та Відповідач вносили відповідні зміни (том 1, а.с. 35-45).

Зокрема, Додатковим договором від 1 вересня 2014 року № 5 сторони передбачили, сплату процентів за користування кредитом із розрахунку 12 % річних з дня отримання кредитних коштів по 31 жовтня 2014 року, з 1 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року - із розрахунку 11% річних, з 1 липня 2015 року до 29 серпня 2015 року - із розрахунку 12 % річних (том 1, а.с. 42-43).

Додатковим договором № 6 від 19 грудня 2014 року сторони виклали пунктт 3.3, 5.5 Кредитного договору № 03/13-2 в новій редакції та доповнили пунктом 5.6. (том 1, а.с. 44-45).

Між тим, в рамках вказаного Генерального договору між Позивачем та Відповідачем був укладений кредитний договір № 03/13-3 від 30 січня 2014 року (том 1, а.с. 46-48; надалі Кредитний договір № 03/13-3).

Відповідно до пункту 1.1 Креждитного договору № 03/13-2, Позивач відкриває Відповідачу відкличну відновлювальну кредитну лінію, далі-кредит, з лімітом у сумі 470 000 дол. США, строком на 12 місяців з 30 січня 2014 року по 29 січня 2015 року терміном повернення кредитних коштів 29 січня 2015 року згідно з графіком, зазначеним у пункті 3.3, зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунком 12 % річних.

Згідно пункту 3.6 Кредитного договору № 03/13-3, Відповідач сплачує на користь Позивача щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,1% від залишку кредитної заборгованості в національній валюті по офіційному курсу Національного банку України на день її сплати.

Додатковим договором № 1 від 31 березня 2014 року, Додатковим договором № 2 від 5 травня 2014 року, Додатковим договором № 3 від 28 травня 2014 року, Додатковим договором № 4 від 27 червня 2014 року до Кредитного договору, сторони вносили відповідні зміни (том 1, а.с. 49-57).

Зокрема, Додатковим договором № 5 від 1 вересня 2014 року до Кредитного договору № 03/13-3, сторони виклали пункт 1.1 Кредитного договору в новій редакції: Позивач відкриває Відповідачу на умовах Генерального договору № 03/13, відкличну відновлювальну кредитну лінію, далі-кредит, з лімітом у сумі 470 000 дол. США, строком на 12 місяців з 30 січня 2014 року по 29 січня 2015 року терміном повернення кредитних коштів 29 січня 2015 року, згідно з графіком, зазначеним у пункті 3.3, зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунком 12% річних з дня отримання кредитних коштів по 31 жовтня 2014 року, а з 1 листопада 2014 року - в розмірі 11% річних(том 1, а.с. 54-55).

Додатковим договором № 6 від 19 грудня 2014 року до Кредитного договору № 03/13-3, сторони виклали пункт 1.1 Кредитного договору в новій редакції: Позивач відкриває Відповідачу на умовах Генерального договору № 03/13, відкличну відновлювальну кредитну лінію, далі-кредит, з лімітом у сумі 463 000 дол. США, строком до 9 місяців з 19 грудня 2014 року по 29 серпня 2015 року терміном повернення кредитних коштів 29 серпня 2015 року згідно з графіком, зазначеним у пункті 3.3, зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунком 11% річних з 19 грудня 2014 року по 30 червня 2015 року та 12 % річних з 1 липня 2015 року до 29 серпня 2015 року. Також, даним Додатковим договором № 6 сторони виклали пункт 3.3, пункт 3.6, пункт 5.5 Кредитного договору № 03/13-2 в новій редакції та доповнили пунктом 5.6 (том 1, а.с. 56-57).

Згідно з пунктом 7.2 Генерального договору № 03/13, Позивач зобовязався забезпечити своєчасне повернення кредитних коштів, сплату нарахованих відсотків та комісій відповідно до умов Генерального договору і договорів.

Відповідно до укладеного Кредитного договору № 03/13-2, Позивач надав Відповідачу кредит з лімітом у сумі 1 000 000 дол. США.

На виконання умов Кредитного договору № 03/13-3 Позивач надав Відповідачу кредит з лімітом у сумі 470 000 дол. США.

На підтвердження належного виконання Позивачем своїх зобовязань за Кредитними договорами, Позивачем були долучені до матеріалів справи наступні докази: розпорядження № 23/1748 від 2 жовтня 2013 року на суму 500000 доларів США; розпорядженням № 23/1831 від 11 жовтня 2013 року на суму 45005, 24 доларів США; розпорядженням № 23/2184 від 14 листопада 2013 року на суму 454994, 76 доларів США; розпорядженням № 23/200 від 30 січня 2014 року на суму 470000 доларів США (том 1, а.с. 82-85) та банківськими виписками по особовому рахунку за період з 30 вересня 2013 року по 20 грудня 2015 року (том 1, а.с. 86-88).

Відповідно, Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи виписок по особовим рахунках Відповідача за період з 30 вересня 2013 року по 20 грудня 2015 року (том 1, а.с. 89-156), Відповідач свої зобов'язання по Кредитних договорах щодо сплати щомісячних платежів у строки, погоджені сторонами в графіку повернення кредиту не виконав, в зв'язку з чим у Відповідача виникла заборгованість із прострочення сплати коштів за тілом кредиту, відсотків за користування ним та комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

17 листопада 2015 року Позивач направив на адресу Відповідачу претензію № 84-04/2757 від 16 листопада 2015 року по Кредитному договору № 03/13-2 та претензію № 84-04/2758 від 16 листопада 2015 року по Кредитному договору № 03/13-3 про погашення заборгованості за Кредитними договорами, що стверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 240 (том 1, а.с. 68-69; доказ направлення на а.с. 70).

Однак зазначені претензії були залишені Відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач, зважаючи на непогашення заборгованості Відповідачем за Кредитними договорами, звернувся за захистом, на його думку, свого порушеного права до суду із позовом (враховуючи заяву про збільшення позовних вимог) про стягнення з Відповідача заборгованості за Генеральним договором, а саме:

· по Кредитному договору № 03/13-2 - кредит в сумі 992500 доларів США, відсотки за користування кредитом у сумі 59509,44 доларів США, пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 3 537 810 грн 20 коп, пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 123018 грн 46 коп, комісію в розмірі 86483 грн 18 коп, пеню за прострочення сплати комісії 6279 грн 81 коп;

·· по Кредитному договору № 03/13-3 - кредит у сумі 463 000 доларів США, відсотки за користування кредитом у сумі 27760,32 доларів США, пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 1 635 695 грн 41 коп, пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 57386 грн, комісію в розмірі 62557 грн 82 коп та пеню за прострочення сплати комісії 5859 грн 05 коп..

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує наступні положення діючого законодавства.

Досліджуючи підстави позовної заяви та доводи і заперечення апеляційної скарги, колегією суду також враховуються висновки, висвітлені в аналізі Верховного Суду України щодо судової практики застосування судами законодавства, яке регулює відносини, що виникають з кредитних правовідносин, з врахуванням котрих вбачається наступне.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Спірні відносини між Позивачем та Відповідачем виникли з приводу неналежного виконання Відповідачем умов Кредитного договору в частині сплати кредиту та процентів за користування ним, у зв'язку з чим він підлягає регулюванню положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 2 статті1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Згідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Окрім того, дослідивши дані позовні вимоги, колегія суддів зауважує, що дані позовні вимоги, окрім гривневого еквівалента, заявлені також і в іноземній валюті, з приводу чого зазначає таке.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року, вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року та № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року.

Як свідчать матеріали справи, Позивачем документально підтверджено наявність банківської ліцензії Національного банку України за № 158 від 25 травня 2010 року, дозволу Національного банку України №158-5 від 25 травня 2010 року та додатку до нього (том 2, а.с. 122-125).

За встановлених вище в даній судовій постанові обставин, судова колегія приходить до висновку, що на момент укладення Договору у Відповідача були наявні всі дозвільні документи, які б надавали йому право здійснювати операції з валютними цінностями (в тому числі, надавати в кредит грошові кошти в іноземній валюті та отримувати такі кошти від Відповідача в якості часткового погашення кредиту).

Матеріалами справи підтверджено, що Відповідачем зобов'язання щодо своєчасного повернення сум кредиту за Кредитними договорами не виконано. Крім цього, Відповідачем не виконано зобов'язання щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитами та комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Водночас, колегія суддів критично відноситься до посилань Відповідача наведених в апеляційній скарзі з приводу того, що керівник Відповідача не підписував Кредитних договорів та додаткових угод до нього, з наступним обґрунтуванням своєї позиції.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно частни 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зазначена норма кореспондується зі статтею 180 Господарського кодексу України, згідно якої передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку і формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Як встановлено частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно положень частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Посилаючись на неприналежність підпису у графі «Позичальник» у Кредитних договорах, Відповідач тим сами опосередковано зауважує, що дані договори є таким, що не відбулися за відсутності волевиявлення зі сторони Відповідача на укладення даних договорів.

Разом з тим, визначення договору як неукладеного може мате місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Поряд з тим, доказами, долученими Позивачем до матеріалів справи, а саме випискою по особовому рахунку Відповідача за період з 30 вересня 2013 року по 20 грудня 2015 року (том 1, а.с. 89-122), підтверджено, що Відповідач здійснював часткові оплати на погашення відсотків згідно Кредитних договорів та погашення основного боргу (14 квітня 2014 року сплачено 3000 доларів США; 30 квітня 2014 року сплачено 3000 доларів США; 19 червня 2014 року сплачено 1500 доларів США).

При цьому, судова колегія звертає увагу, що матеріалами справи встановлено, що Відповідач частково виконував Кредитні договори, таким чином, такими діями підтвердивши його укладення, а й відповідно, відбулось реальне настання правових наслідків, які встановлені зазначеними договорами.

Важливим елементом угоди є воля та її зовнішній вияв - волевиявлення.

Наявність угоди свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти угоду і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для угоди, оскільки не відповідність внутрішній волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає.

Також, твердження Відповідача про те, що Кредитні договори були підписані невстановленою особою без її відома спростовується самими поясненнями Відповідача та його клопотанням про призначення судово-економічної експертизи, в якому Відповідач не зазначає про не підписання Кредитних договорів, а зазначає про те, що не погоджується з правильністю заявлених Позивачем до стягнення сум (том 2, а.с. 39-40).

Крім того, зважаючи на наявність відтиску печатки Відповідача на кожній сторінці Кредитних договорах та додатках до них, матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення Відповідача із заявами про викрадення або втрату печатки до органів внутрішніх справ України, що виключає те, що печатка на договорах здійснена невідомою (невстановленою) особою.

З огляду на що, судова колегія приходить до висновку, що доказом наявності волевиявлення Відповідача при підписанні Кредитних договорів є наявність печатки Відповідача.

Згідно частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України (чинної на дату укладення Кредитних договорів та додаткових угод) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Печатка є обов'язковим реквізитом договору та підтверджує повноваження особи на укладення угоди.

Наявність відтисків печаток на кожній сторінці Кредитних договорів, опосередковано свідчить про те, що скріпивши Кредитні договори своєю печаткою, Відповідач визнав і схвалив дії особи, яка підписала договір.

Згідно статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Крім того, Статутом Відповідача передбачено право директора укладати будь-які угоди та інші правочини, пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності (у тому числі, але не виключно - кредитні договори, договори поруки, іпотеки, застави та інші).

У статті 44 Господарського кодексу України, визначено, щопідприємництво здійснюється на основі самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власник ризик, а тому користуючись правом самостійного залучення фінансових ресурсів, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків укладення відповідних правочинів, а також самостійно нести комерційні ризики їх несприятливості, що можуть настати в результаті таких правочинів. Підприємець самостійно має розрахувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших його дій, та самостійно прийняти рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Настання несприятливих наслідків господарській діяльності підприємця є його власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Позивачем в підтвердження обґрунтованості та підставності здійснення розрахунків заборгованості по Кредитним договорам були подані дані про стан заборгованості Відповідача та розрахунки заборгованості (том 1, а.с. 229-246).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідач, зважаючи на докази наявні в матералах вправи, в розрізі статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України, не надав доказів в спростування позовних вимог Позивача щодо стягнення основного боргу по тілу кредиту, процентів за користування кредитними коштами та комісії, в тому числі доказів проведення повних розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів), а відтак колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині стягнення заборгованості (за Генеральним договором № 03/13 по кредитному договору № 03/13-2 в сумі 992 500 доларів США; відсотки за користування кредитом у сумі 59509,44 доларів США; комісія в розмірі 86483 грн 18 коп та по кредитному договору № 03/13-3 про стягнення кредиту у сумі 463 000 доларів США, відсотків за користування кредитом у сумі 27760,32 доларів США, комісії в розмірі 62557,82 грн) є обґрунтованими та правомірними, оскільки відповідають чинному законодавству та умовам укладених сторонами Кредитних договорів.

Дане рішення в цій частині й прийнято місцевим господарським судом.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Крім того, Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача:

· по Кредитному договору № 03/13-2 - пені за прострочення повернення кредиту в розмірі 3537810 грн 20 коп, пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 123018 грн 46 коп та пеню за прострочення сплати комісії 6279 грн 81 коп;

· по Кредитному договору № 03/13-3 - пеню за прострочення повернення кредиту в сумі 1635695 грн 41 коп, пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 57386 грн та пеню за прострочення сплати комісії 5859 грн 05 коп нарахованих по 31 грудня 2015 року.

Дослідивши дані вимоги судова колегія зазначає наступне.

Частиною 2 статті 193 Господасрького кодексу України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій; передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 статті 217 Господасрького кодексу України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодксу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 Цивільного кодексу України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У пункті 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до статті 627 Цивільного кодексу України: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що: зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 10.3 Генерального договору, в редакції Додаткового договору № 4 від 19 грудня 2014 року до Генерального договору, за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань з повернення кредиту, своєчасної сплати відсотків за користування кредитними коштами, комісій за умовами договору Відповідач зобовязався сплатити кредитору штрафні санкції (пеню) в розмірі подвійної ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачуються штрафні санкції (пеня). Нарахування штрафних санкцій (пені) здійснюється з наступного календарного дня, що настає за днем невиконання Відповідачем зобовязань за Кредитним договором від суми простроченого платежу за кожен день прострочки виконання зобовязань. Нарахування штрафних санкцій (пені) припиняється з дня виконання простроченого зобовязання (день погашення включається до розрахунку простроченого платежу) або в межах строків позовної давності, визначеної цим договором.

На підставі пункту 10.13 Генерального договору (в редакції Додаткового договору № 4 від 19 грудня 2014 року), строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами три роки, в тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штрафних санкцій (неустойки) за несвоєчасну сплату процентів, комісій та кредиту, та інших видатків, понесених кредитором під час виконання умов Генерального договору та/або договорів.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

При цьому, частиною 3 статті 533 Цивільного кодексу України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, колегія суддів констатує, що максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки ж чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то на переконання судової колегії, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 15/066 від 1 квітня 2015 року.

Колегією суддів перевірено розрахунок пені Позивача (том 1, а.с. 11) проведеного в гривні та вважає його правомірним та обґрунтованим, оскільки відповідає чинному законодавству та умовам укладених сторонами Кредитних договорів, у зв'язку з чим враховуючи вказані вище умови Кредитних договорів та приписи матеріального права щодо нарахуавння пені, колегія дійшла висновку про задоволення позовних вимог Позивача в повному обсязі (по Кредитному договору № 03/13-2 задоволити вимоги щодо стягнення пені за прострочення повернення кредиту в сумі 3537810 грн 20 коп, пені за прострочення сплати відсотків в сумі 123018 грн 46 коп, пені за прострочення сплати комісії 6279 грн 81 коп; по Кредитному договору № 03/13-3 задоволити вимоги щодо стягнення пені за прострочення повернення кредиту в сумі 1635695 грн 41 коп, пені за прострочення сплати відсотків в сумі 57386 грн, пені за прострочення сплати комісії 5859 грн 05 коп нарахованих по 31 грудня 2015 року).

Дане рішення в цій частині прийнято й місцевим господарським судом.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Колегія суду зауважує, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на усе вищевказане у цій постанові та з огляду на докази наявні у матеріалах справи, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є надуманими, безпідставними, а тому до уваги колегією суду не беруться.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Вінницької області без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року в справі № 902/1584/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1584/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.