РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016Справа №910/5928/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерготехпром»

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Мега-Поліс»

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Криворізький турбінний завод «Констар»

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 0808 від 08.08.2014 р.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Івасів Ю.Ю. - представник за довіреністю від 15.12.14

від відповідача-1 Тарнавська О.В. - представник за довіреністю № 2 від 11.01.16

від відповідача-2 Харабет О.І. - представник за довіреністю № 10/16 від 06.05.16

від третьої особи не з'явились

В судовому засіданні 22.06.16 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерготехпром», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-поліс» про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги № 0808 від 08.08.2014.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги вчинено з порушенням статей 2, 31 Закону України «Про страхування», якими встановлено обмеження для страховика на укладення договорів. Водночас, позивач наголошував на тому, що хоч і не є стороною оспорюваного правочину, проте є зацікавленою особою, оскільки укладення спірного правочину спрямовано на невиконання кредиторських вимог позивача, визнаних Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/5722/14 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький трубний завод «Констар». При цьому, позивач посилався також на приписи статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/5928/15-г позові відмовлено. Вмотивовуючи рішення, суд виходив з недоведеності матеріалами справи обставин, які можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Окрім цього, суд дійшов висновку про недоведеність порушення спірним договором прав позивача, як кредитора третьої особи у справі - Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод «Констар». При цьому, суд керувався приписами статей 203, 204, 215, 512, 514 Цивільного кодексу України, статей 2, 31 Закону України "Про страхування".

Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 12.11.2015.

Постановою Верховного Суду України від 13.04.2016 заяву Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про перегляд постанови ВГСУ від 12.11.2015 у справі № 910/5928/15-г задоволено частково, постанову Вищого господарського суду України від 12.11.2015, постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/5928/15-г скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 зазначив, що при вирішенні справи суди не з'ясували ту обставина, чи є ПрАТ "СК «Мега-Поліс» фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Крім того, поза увагою судів залишилася та обставина, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 25 червня 2015 року № 1546, за результатами розгляду справи про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, зобов'язано ПрАТ "СК "Мега-Поліс" вжити заходів для недопущення у подальшому порушення законодавства про фінансові послуги, оскільки Договір є договором факторингу, за яким було фактично сплачено грошові кошти, що підтверджується зокрема банківськими виписками. Отже, ПрАТ "СК "Мега-Поліс" порушило вимоги законодавства про фінансові послуги, оскільки частиною чотирнадцятою статті 2 Закону України "Про страхування", пунктом 2.11 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року № 40, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15 вересня 2003 року № 805/8126, визначено, що предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили положення оспорюваного договору, не з'ясували правової природи цього правочину та відповідності його умов вимогам чинного законодавства, а відтак дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до вимог ст. 2-1 ГПК України на підставі Розпорядження керівника апарату суду № 04-23/820 від 25.04.2016 справу № 910/5928/15-г направлено на повторний автоматичний розподіл та передано для подальшого розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2016 суддя Пукшин Л.Г. прийняла справу № 910/5928/15-г до свого провадження та призначила до розгляду на 01.06.2016.

У судове засідання, призначене на 01.06.2016, з'явились представники сторін.

Третя особа в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечила, про поважні причини неявки суд не повідомила, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляла, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та надала усні пояснення по суті спору з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року.

Представник відповідача-1 на виконання вимог ухвали суду надав через канцелярію суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких заперечує проти позову та зазначає, що укладений між сторонами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Представник відповідача-2 у наданих через канцелярію суду письмових поясненнях, просить суд припинити провадження у справі № 910/5928/15-г у зв'язку з тим, що спір про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар". За доводами відповідача-2, висновки судів попередніх інстанцій про правомірність розгляду даного спору в позовному провадженні є передчасним та не узгоджується з приписами ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

Ухвалою суду від 01.06.2016 розгляд справи було відкладено на 22.06.2016.

У судовому засіданні 22.06.2016 представник позивача надала письмові пояснення по суті спору, що були залучені до матеріалів справи, позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові.

Представники відповідачів заперечували проти вимог з підстав наведених у відзивах та письмових поясненнях.

Третя особа вдруге не направила уповноваженого представника у судове засідання про поважні причини неявки суд не повідомила, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляла, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

08 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерготехпром» (надалі - кредитор/відповідач-1) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-поліс» (надалі - новий кредитор/відповідач-2) було укладено договір про відступлення права вимоги № 0808 (надалі - договір), відповідно до п.2.1 якого кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в п.3.9 договору, та набути означене право вимоги за договором поставки.

У статті 1 договору «Тлумачення термінів» визначено, що договором поставки - є договір поставки № 99а від 24.05.2007 р., укладений між первісним кредитором (постачальник за договором) та боржником (покупець за договором поставки), відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити металопродукцію (надалі - товар), а орендар зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 2.2 договору загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається, згідно з цим договором становить 761 490,00 грн.

У п. 5.1 договору передбачено, що новий кредитор гарантує, що є юридичною особою, яка належним чином створена та існує за законодавством України і має необхідну правоздатність для укладення та виконання положень цього договору; має право укладати цей договір і виконувати свої зобов'язання по ньому та має усі необхідні для цього повноваження від співвласників (учасників, акціонерів) уразі необхідності їх надання, будь-яких інших третіх осіб і відсутні будь-які інші законодавчі, договірні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір та те, що він ознайомлений зі всіма пунктами цього договору, повністю з ними згоден та підтверджує те, що вони відповідають його волевиявленню.

За доводами Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - позивач) договір про відступлення права вимоги № 0808 від 08.08.2014 було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень Закону України «Про страхування», оскільки відповідач-2, як страхова компанія має обмежену цивільну дієздатність.

Також позивач зазначає, що оспорюваний правочин порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Криворізький турбінний завод «Констар» з огляду на те, що відповідач-2 та ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар» (надалі - третя особа) є пов'язаними підприємствами, а саме: з 2006 року наглядову раду третьої особи очолював Перелома Сергій Віталійович, він же з 05.09.2007 р. був членом наглядової ради відповідача-2. Таким чином, право вимоги за оспорюваним договором були передані підприємству, яке є підконтрольне голові наглядової ради ПАТ «Криворізький турбінний завод «Констар». А тому за переконанням позивача, зазначені дії спрямовані на створення підконтрольного боржнику комітету кредиторів, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство третьої особи і завдання таким чином шкоди кредиторам та, зокрема, порушенню прав позивача.

З огляду на наведене вище, позивач просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 0808 від 08.08.2014 р., укладений між відповідачами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Приписами ст. 513 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується договору факторингу, то відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином у суду відсутні підстави вважати що спірний договір є договором факторингу.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 у справі № 826/16652/15 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс» задоволено повністю, визнано нечинним та скасовано Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс» від 25 червня 2015 року №1546. Вказана постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Закон України «Про страхування» регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Відповідно до Закону України «Про страхування» страхова діяльність підлягає ліцензуванню.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

Закон України "Про страхування" є спеціальним законом, який регламентує страхові послуги як окремий вид фінансових послуг, що надаються страховиками та особливості здійснення ними кредитної діяльності як фінансової послуги, проте цей закон не регламентує здійснення страховиками іншої діяльності, яка не є фінансовими послугами, і не забороняє її здійснення.

Стаття 6 Господарського кодексу України визначає загальні принципи господарювання, якими є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Оспорюваний правочин є договором відступлення права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України і не є ані договором факторингу ані фінансовою послугою, не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої визначено ст. 2 Закону України "Про страхування". Також, договір не містить жодних ознак кредитної діяльності, забороненої ст. 31 Закону України "Про страхування".

Чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-2 спірного договору.

Посилання позивача на те, що права вимоги за договором були передані підприємству, яке підконтрольне голові наглядової ради Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" є припущеннями позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 0808 від 08.08.2014 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32,33, 49, 82-85 ГПК України

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.06.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.