ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р.Справа № 916/4594/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Величко Т.А., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1 за довіреністю,

від третьої особи не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд Плюс»

на рішення господарського суду Одеської області від 02 лютого 2016 року

по справі №916/4594/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 кераміки»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3

про визнання недійсним договору

встановив:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Главбуд Плюс» (далі-позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ОСОБА_2 кераміки» (далі-відповідач) про визнання недійсним з моменту укладення правочину, укладеного між сторонами, в рамках якого позивач перерахував відповідачу згідно рахунків: №237 від 24.11.2014р. 115065,60 грн. (24.11.2014р.), №249 від 26.11.2014р. - 60000 грн. (26.11.2014р.) та №249 від 26.11.2014р. 62858 грн. (03.12.2014р.).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.11.2015р. при порушені провадження у справі було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3.

В подальшому позивач звернувся до господарського суду Одеської області з заявою від 01.02.2016р. за вх.№2244/16 про уточнення прохальної частини позовних вимог та просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір на поставку продукції від 25.02.2014р. №25/02, укладений між ТОВ «Главбуд Плюс» та ТОВ «ОСОБА_2 кераміки

Господарським судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви, оскільки остання подана вже після початку розгляду справи по суті, а з її змісту вбачається зміна предмету та підстав позову.

Рішенням господарського суду Одеської області від 02.02.2016р. (суддя Малярчук І.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано наступним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на відсутність у ОСОБА_3 повноважень діяти від імені ТОВ «Главбуд Плюс» протягом періоду з 05.11.2014р. по 03.12.2014р., тобто, в термін надходження від відповідача товару та оплати останньому грошових коштів.

Разом з тим, ОСОБА_3 вчиняв дії щодо підписання від імені ТОВ «Главбуд Плюс» видаткових накладних, довіреностей на отримання матеріальних цінностей, перераховував кошти постачальнику в той час, коли ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014р. у справі №521/19272/14-ц була чинною та підлягала виконанню на підставі ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Крім того, відповідачем надано до суду договір на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р.,відповідно до якого здійснювалось спірне перерахування коштів та поставка продукції. Вказаний договір від імені ТОВ «Главбуд Плюс» підписаний ОСОБА_4

Господарський суд прийшов до висновку, що, з огляду на приписи норм чинного законодавства, факт перерахування позивачем коштів відповідачу згідно з рахунками №237 від 24.11.2014р., №249 від 26.11.2014р. та самі рахунки не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, а є виконанням сторонами обовязків по договору на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р.

Названа обставина є самостійною підставою для відмови позивачу у задоволенні позову через невірно обраний захист порушених прав.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Господарським судом безпідставно залишені без задоволення заява позивача про уточнення прохальної частини позовних вимог, а саме: визнання недійсним з моменту укладання договору на поставку продукції від 25.02.2014р. №25/02, укладеного між ТОВ «Главбуд Плюс» та ТОВ «ОСОБА_2 кераміки», та клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з підстав наявності у скаржника сумніву стосовно особи, що підписала від імені позивача спірний договір поставки, оскільки правочин, за яким були перераховані з рахунку позивача на користь відповідача грошові кошти, як стало відомо під час судового розгляду справи, був оформлений саме договором поставки продукції від 25.02.2014р., що є первинним документом, який фіксує факти здійснення господарських операцій.

За твердженнями скаржника, факт перерахування коштів на користь відповідача з рахунку позивача було здійснено саме на підставі договору поставки продукції від 25.02.2014р., яким і був оформлений правочин між сторонами. Тому є необґрунтованим висновок суду, що уточнення позивачем прохальної частини позовної заяви є зміною предмету та підстав позову.

Щодо наступного схвалення позивачем здійснених за розпорядженням ОСОБА_3 перерахувань на користь відповідача грошових коштів, скаржник зазначає наступне.

Позивач не схвалював в подальшому, тобто після скасування запису в ЄДР (06.11.2014р.) стосовно керівника ОСОБА_3, перерахування на користь відповідача грошових коштів за нібито поставлені за договором поставки продукції будівельні матеріали. Перерахування зазначених коштів було здійснено не в інтересах позивача, жодного договору з будівництва будь-яких обєктів уповноваженою особою позивача укладено не було, до того ж будівельні матеріали фактично позивачу не поступали. Отже, перерахування коштів відбулося в порушення вимог ч.3 ст.203 ЦК України поза волею скаржника.

Вказані вище обставини судом першої інстанції не були враховані, а також не було зясовано чи дійсно договір поставки продукції був укладений та підписаний від імені ТОВ «Главбуд Плюс» уповноваженою особою Товариства.

Таким чином, рішення суду не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу, але в засіданні суду його представник заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Представник позивача в засіданні суду апеляційної інстанції 12.04.2016р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених в останній.

Третя особа відзив на апеляційну скаргу не надавала, в судові засідання не зявлялася та не сповіщала суд про причини неявки її представника, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм процесуального права, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи та вбачається із Статуту ТОВ «Главбуд Плюс» (з урахуванням змін від 12.01.2006р.), його учасниками є Шкрабова Л М. та ОСОБА_3

Виконавчим органом ТОВ «Главбуд Плюс» є директор (п.9.1. Статуту).

Директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що відносяться до виняткової компетенції зборів. Директор без доручення діє від імені товариства, представляє його інтереси на усіх вітчизняних та іноземних підприємствах, розпоряджається майном та фінансовими коштами, коштами на рахунках товариства, підписує розрахункові документи, укладає договори (контракти, угоди), у т.ч. трудові, видає доручення, відкриває поточні та інші рахунки, затверджує штатний розклад, видає накази та дає вказівки, обовязкові для усіх робітників товариства, приймає та звільняє робітників, вирішує інші поточні питання (п.9.10. Статуту).

До компетенції зборів учасників належить, зокрема, призначення та звільнення з посади директора (п.п. «є», п.9.4 Статуту).

25.02.2014р між ТОВ «Главбуд Плюс» та ТОВ «ОСОБА_2 кераміки» був укладений договір на поставку продукції №25/02. Вказаний договір від імені ТОВ «Главбуд Плюс» підписаний ОСОБА_4, який на той час був директором ТОВ «Главбуд Плюс».

Станом на момент виконання договору - здійснення поставки продукції та її оплати, виконуючим обовязки директора ТОВ «Главбуд Плюс» був ОСОБА_3, що підтверджено записом в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців.

ОСОБА_3, діях на законних підставах, був наділений достатньою дієздатністю для підписання довіреностей та отримання продукції за договором на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р., отже мав усі повноваження для здійснення правочинів.

Вказані вище обставини спростовують доводи позивача щодо відсутності у ОСОБА_3 повноважень для здійснення відповідних дій від імені ТОВ «Главбуд Плюс», зокрема, щодо перерахування грошових коштів відповідачу за поставлену продукцію-будівельні матеріали.

Щодо тверджень позивача про наявність ухвали Апеляційного суду Одеської області у справі №521/19272/14-ц від 03.12.2014р., якою скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014р., відсторонено ОСОБА_4 з посади директора ТОВ «Главбуд Плюс» та призначено ОСОБА_3 виконуючим обовязки директора Товариства з 05.11.2014р. до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

ОСОБА_3, як виконуючий обовязки директора ТОВ «Главбуд Плюс» з 05.11.2014р. (на підставі ухвали суду від 05.11.2014р.), про що також є відповідний запис у ЄДРЮОФОП, підписував видаткові накладні №РН-1204 від 03.12.2014р., №РН-1139 від 28.11.2014р., довіреності №12 від 01.12.2014р., №11 від 28.11.2014р., здійснював від імені Товариства перерахування коштів за отриманий від відповідача товар 24.11.2014р., 02.02.2014р., 03.12.2014р. згідно наданих відповідачем виписок по особовому рахунку.

Всі дії, здійснені ОСОБА_3 від імені ТОВ «Главбуд Плюс» протягом періоду з 05.11.2014р. по 03.12.2014р. (термін надходження від відповідача товару та оплати останньому грошових коштів), зокрема, перерахування коштів постачальнику за будівельні матеріали відбувалося на протязі, коли ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2014р. була чинною та підлягала виконанню.

Апеляційний господарський суд також вважає за доцільне зазначити наступне.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним з моменту укладення правочину, укладеного між сторонами, в рамках якого позивач перерахував відповідачу згідно рахунків: №237 від 24.11.2014р. 115065,60 грн. (24.11.2014р.), №249 від 26.11.2014р. - 60000 грн. (26.11.2014р.) та №249 від 26.11.2014р. 62858 грн. (03.12.2014р.).

Однак, вказані рахунки свідчать про виконання належним чином та в повному обсязі зобовязань за договором на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р., укладеного між сторонами у справі, згідно до умов якого постачальник зобовязується поставити замовнику будівельні матеріали у асортименті, а замовник своєчасно їх оплатити на умовах даного договору та згідно графіка оплат, погодженого сторонами.

В процесі дії даного договору, сторонами виконувались зобовязання, зокрема, поставлялась за накладними продукція та відповідно отримувалась згідно довіреностей, а також відбувалась її оплата.

Частинами 1, 4 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За своєю правовою природою оскаржений позивачем правочин є правочином купівлі-продажу, який визначається ст.655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009р. №9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З огляду на вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, рахунки №237 від 24.11.2014р., №249 від 26.11.2014р. та №249 від 03.12.2014р. не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, а є виконанням сторонами обовязків по договору на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р.

Відповідно, позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення правочину, укладеного між сторонами, в рамках якого позивач перерахував відповідачу згідно рахунків: №237 від 24.11.2014р. 115065,60 грн. (24.11.2014р.), №249 від 26.11.2014р. - 60000 грн. (26.11.2014р.) та №249 від 26.11.2014р. 62858 грн. (03.12.2014р.) з підстав відсутності у ОСОБА_3 належних повноважень задоволенню не підлягають.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що договір на поставку продукції №25/02 від 25.02.2014р. сторонами виконано в повному обсязі, продукція була поставлена в строк та на умовах, погоджених сторонами у договорі, жодних претензій позивач не мав по виконаному договору. Кошти за поставку продукції сплачені, що підтверджено матеріалами справи, довіреності на отримання продукції ТОВ «Главбуд Плюс» були оформлені належним чином.

Доказів викрадення ОСОБА_3 первинної документації щодо договору від 25.02.2014р., про що стверджує позивач, останнім не надано.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції скаржником не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які прокурор посилався, як на підставу своїх вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105,

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення Господарського суду Одеської області від 02 лютого 2016 року у справі №916/4594/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Главбуд Плюс» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Будішевська Л.О.

Судді Величко Т.А.

ОСОБА_2