РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016Справа № 910/7710/16

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро"
доПублічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національний банк України
про визнання недійсним договору
Представники:
від позивача Чирський Ю.В. - представник за довіреністю
від відповідача-1 Мідляр В.В. - представник за довіреністю
від відповідача-2 Мартинюк О.М. - представник за довіреністю
від третьої особи не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.05.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним 18.04.2014 між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро", в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 18.04.2014 є недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009, оскільки підписаний Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" без необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останнім вже було відступлено право вимоги за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009 Національному банку України про що свідчить лист № 32/1614 від 12.09.2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2016 порушено провадження у справі № 910/7710/16, справу призначено до розгляду на 30.05.2016 та залучено до участі у справі Національний банк України в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

05.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

06.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 розгляд справи відкладено на 13.06.2016, у зв'язку з неявкою у судове засідання представників позивача, відповідача-2 та третьої особи.

31.05.2016 відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

09.06.2016 відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла додаткові пояснення.

Представник третьої особи у судове засідання 13.06.2016 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав, вимоги суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судове засідання 13.06.2016 з'явились представники позивача та відповідачів та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представники відповідачів надали пояснення по суті спору, відповідно до яких заперечують проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 13.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

18.04.2014 між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" (первісний кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" (новий кредитор за договором) укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договорами: кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009 (далі - кредитний договір 1); кредитним договором № 001/1-2012/840 від 15.02.2012 (далі - кредитний договір 2) та договором про надання банківської гарантії № 005г-2013/980 від 21.02.2013 (далі - договір гарантії, укладеними між первісним кредитором та Товариством з обмеженою

відповідальністю "Лотуре-Агро" юридична адреса: Україна, 03022, м. Київ, пров. Василя

Жуковського, буд. 13/16, (далі - боржник).

Згідно з пунктом 1.2. договору за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за основними договорами, що становить 8 163 381 грн 58 коп.

Позивач стверджує, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 18.04.2014 є недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009, оскільки підписаний Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" без необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останнім вже було відступлено право вимоги за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009 Національному банку України про що свідчить лист № 32/1614 від 12.09.2011.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб'єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Як вбачається з листа № 32/1614 від 12.09.2011 позивача, відповідно до статей 512 та 516 Цивільного кодексу України, повідомлено про відступлення Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" 08.09.2011 права вимого за генеральною кредитною угодою № 487-02-2009 від 11.08.2009 та кредитним договором № 487/02-2009 від 09.08.2009 на користь Національного банку України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та про що зазначає відповідач-1 у листі № 32/1614 від 12.09.2011 було помилково повідомлено позивача про відступлення права вимоги за генеральною кредитною угодою № 487-02-2009 від 11.08.2009 та кредитним договором № 487/02-2009 від 09.08.2009 на користь Національного банку України, з огляду на те, що Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та Національним банком України було укладено лише договір застави майнових прав № 59/09/03-ЗМПІ від 29.12.2009, відповідно до умов якого, в забезпечення зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" перед Національним банком України за кредитним договором № 59/09/03 від 29.12.2009 (далі - договір рефінансування) відповідачем - 1 передано в заставу майнові права за укладеними з позивачем генеральною кредитною угодою №478/02-2009 від 11.08.2009 та кредитним договором.

Пунктом 4.1 договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави відбувається шляхом відступлення права вимоги, при цьому, відповідно до пункту 4.2 договору застави, в частині відступлення права вимоги договір укладено з відкладальною умовою (право вимоги переходить до Національного банку України наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за договором рефінансування, якщо вони не будуть виконані повністю або частково або після настання випадку, передбачено підпунктом 3.1.4 договору застави).

Договір застави в наступному доповнювався/змінювався, в тому числі. шляхом укладення додаткового договору № 2 від 08.09.2011, яким, зокрема, усунено помилки, допущені у пунктах 1.1, 4.1, - зазначено вірні реквізити кредитного договору, який укладено між відповідачем-1 та позивачем 08.09.2009, а не 11.08.2009, як було зазначено у первісній редакції договору застави.

27.06.2013 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вилучено запис про обтяження предмету застави за Договором застави (витяг № 41085191 від 27.06.2013.), оскільки борг відповідача-1 перед третьою особою погашено повністю, що підтверджується виписками за період з 01.01.2009 по 06.05.2016 та з 01.01.2009 по 27.04.2016 з особових рахунків Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області, відкритих у Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо".

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, в момент вчинення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18.04.2014, оскільки позивачем не надано суду доказів укладення між відповідачем-1 та третьою особою договору про відступлення права вимоги від 08.09.2011, що відступлення права вимоги до позивача за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009, а також доказів повного чи часткового виконання зобов'язань за кредитним договором № 487/02-2009 від 08.09.2009 на користь Національного банку України.

З огляду на вищевикладене вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.06.2016

Суддя Н.Б. Плотницька