РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 906/79/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Василишин А.Р.

при секретарі Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" на рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.16 р. у справі № 906/79/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Лугинська райагропромтехніка" (смт.Лугини Житомирської області)

до ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" (смт.Лугини Житомирської області)

про стягнення 89 273,01 грн.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. у справі №906/79/16 (суддя Гансецький В.П.) позов Публічного акціонерного товариства "Лугинська райагропромтехніка" до ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" про стягнення 107267,36 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) задоволено повністю.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. у справі №906/79/16 Дочірнє підприємство "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Дочірнє підприємство "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" посилається на ту обставину, що господарський суд Житомирської області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Скаржник звертає увагу на те, що на виконання умов Договору стосовно звільнення приміщення уклав договір №1-12 від 01.12.2016 р. на виконання послуг з демонтажу, монтажу та пусконалагоджувальних робіт, однак, з 7-го по 18-е грудня 2015 року позивачем відповідачу було відімкнуто електроенергію, що призвело до порушення графіку виробництва, відвантаження продукції та надходження запланованих грошових надходжень, які відповідач планував направити на виконання договору №1-12 від 01.12.2016 р. та звільнити орендовані приміщення, а також позбавило його можливості звільнити приміщення.

Відповідно до отриманої 18.01.2016 р. телеграми позивач повідомив відповідача про закінчення терміну дії договору оренди нежилих приміщень №1 від 30 квітня 2012 року, та просив провести розрахунки та передати майно за договором. Також телеграмою було повідомлено про припинення доступу співробітників відповідача до орендованого майна з 18 січня 2016 року.

Таким чином скаржник стверджує, що саме дії позивача унеможливили виконання умов договору оренди в частині звільнення та передачі орендованого майна. На думку апелянта, телеграма від 18.01.2016 р. не містила вимоги щодо звільнення орендованих приміщень за договором оренди №1 від 30.04.2015 р.

Також, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що оскільки відповідач користується майном після закінчення строку договору найму та за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, Договір оренди №1 від 30 квітня 2015 року є поновленим на той самий строк, що і був укладений, тобто ще на 8 місяців. У звязку з чим, нарахування плати за прострочення повернення орендованого майна, скаржник вважає незаконним.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.05.2016 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

20.05.2016 р. Публічне акціонерне товариство "Лугинська райагропромтехніка" надало Рівненському апеляційному господарському суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" залишити без задоволення, рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обгрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.2016 р. у справі №906/79/16 прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення.

Представник позивача в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2015 р. між Публічним акціонерним товариством "Лугинська райагропромтехніка" (орендодавець, позивач) та Дочірнім підприємством "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" (орендар, відповідач) укладено договір №1 оренди нежилих приміщень.

Згідно п. 1.1. договору орендодавець зобовязується передати орендарю, а орендар прийняв в строкове платне користування нежилі приміщення (далі за текстом «обєкт оренди»): типова майстерня та технічний обмінний пункт, що знаходяться за адресою: смт. Лугини, Житомирська область, вул.К.Маркса 48 для забезпечення господарської діяльності орендаря - використання як цехів по переробці деревини, що підтверджується актом приймання - передачі від 30.04.15р.

Згідно пп.1.1.3 пп.1.1 даного договору, разом з об'єктом оренди орендодавець передає право користування земельною ділянкою необхідною для обслуговування та користування об'єктом оренди, позначеної на плані, що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до пп.3.1 договору, термін оренди складає: з 01 травня 2015 р. по 31 грудня 2015р.

Згідно пп.4.1 договору, орендна плата нараховується з дати прийняття орендарем об'єкта оренди по акту приймання-передачі і до дати фактичного повернення об'єкта оренди з підписанням акта приймання-передачі. Розмір орендної плати за користування об'єктом оренди складає 10 000 гривень за місяць без ПДВ.

У відповідності до пп.4.2 договору, орендар зобов'язаний проводити перерахування орендної плати на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно у визначеному обсязі, не пізніше 10-го числа поточного місяця.

Відповідно до пп.5.2 договору, повернення об'єкта оренди після закінчення дії даного договору проводиться з складанням акта приймання-передачі. Об'єкт оренди вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Згідно пп.7.1 договору, після закінчення терміну оренди, розірвання договору оренди, орендар зобов'язаний передати орендодавцю об'єкт оренди протягом 15-ти календарних днів за актом приймання-передачі.

У момент підписання акту приймання-передачі орендар передає орендодавцю ключі від приміщень та споруд, що знаходились в користуванні (пп.7.2 договору).

Згідно пп.8.1 договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору. Сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства. У випадку прострочення перерахування орендної плати орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення (пп.8.3 договору).

Відповідно до пп.9.1 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року.

Відповідач на виконання договору оренди періодично здійснював сплату орендної плати, що підтверджується виписками по рахунку Публічного акціонерного товариства "Лугинська райагропромтехніка", а саме: 17.07.2015 р. - 3 000 грн., 03.08.2015 р. 7 000 грн., 31.08.2015 р. 10 000 грн.

В подальшому відповідач припинив сплачувати орендну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 60 000,00 грн., що підтверджується довідкою позивача №19 від 29.03.16р. та підписаним позивачем актом звірки взаєморозрахунків станом на 16.03.16 р. та іншими матеріалами справи.

Позивачем направлялися відповідачу вимога від 30.12.15р. №57 та 18.01.16р. - телеграма про приведення в належний стан та повернення орендованого майна згідно умов пп.7.1 договору № 1 оренди нежилих приміщень від 30.04.15р. і проведення розрахунку за даним договором, але відповідач залишив їх без відповіді та задоволення.

Враховуючи вище викладене, позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 107 267,36 грн., з яких 60 000,00 грн. боргу по орендній платі згідно договору № 1 оренди нежилих приміщень від 30.04.15р., 14 059,36 грн. пені за прострочення сплати орендної плати, 32 258, 06 грн. неустойки за прострочення повернення орендованого майна та 949,94 грн. 3% річних.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту ст.ст. 173, 174 ГК України, як такі, що виникли з господарських договорів, і відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

Відповідно до ч.2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України обумовлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковий для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли відносини оренди за договором №1 оренди нежилих приміщень від 30 квітня 2015 року. Уклавши вказаний договір, сторони визначили умови, права та обов'язки сторін, які є обов'язковими для них.

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не сплачував орендну плату впродовж 6 місяців, у звязку з чим у ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" утворилася заборгованість по орендній платі в розмірі 60 000 грн., яка й заявлена позивачем до стягнення.

Оскільки заявлена позивачем сума стягнення, відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить положенням договору, вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Житомирської області в даній справі щодо задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача в сумі 60 000 грн. боргу по орендній платі згідно договору №1 оренди нежилих приміщень від 30 квітня 2015 року.

Крім суми основного боргу позивачем пред'явлено до стягнення з відповідача 14 059,36 грн. пені.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пп.8.1 договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору. Сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства. У випадку прострочення перерахування орендної плати орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення (пп.8.3 договору).

Враховуючи умови договору та наявність заборгованості відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правомірним є нарахування пені в сумі 14 059,36 грн.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявив також до стягнення 3% річних у розмірі 949,94 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наведений позивачем уточнений розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правомірним є нарахування 3% річних в сумі 949,94 грн.

Також, при зверненні з позовом до суду позивачем за період з 16.01.15р. по 09.03.16р. нараховано до стягнення з відповідача неустойку за прострочення повернення орендованого майна у розмірі 32 258,06 грн.

Згідно ч.2 ст.291 ГК України, договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно даних позивача, незважаючи на припинення договору оренди, повернення об'єкта оренди за актом приймання-передачі здійснено не було, а відповідач продовжує надалі користуватися орендованим майном.

Позивачем направлялися відповідачу: вимога від 30.12.15р. № 57 та 18.01.16р. - телеграма про приведення в належний стан та повернення орендованого майна згідно умов пп.7.1 договору № 1 оренди нежилих приміщень від 30.04.15р. і проведення розрахунку за даним договором, але відповідач залишив їх без відповіді та задоволення.

Оскільки, розрахунок позивача про стягнення неустойки в сумі 32 258,06 відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить положенням договору, вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач з 07.12.2015 р. по 18.12.2015 р. неправомірно відімкнув електроенергію орендованих відповідачем приміщень, що призвело до порушення графіку виробництва, відвантаження продукції та надходження запланованих грошових надходжень, які відповідач планував направити на виконання договору №1-12 від 01.12.2016 р., не приймаються до уваги, оскільки не спростовують тих обставин, яки є фактичними підставами позову, а саме наявність заборгованості з орендної плати та закінчення строку користування орендованим приміщенням, з чого випливає обовязок його звільнення на вимогу орендодавця.

Не є переконливими доводи апеляційної скарги стосовно того, що Договір оренди №1 від 30 квітня 2015 року є поновленим на той самий строк, що і був укладений, тобто ще на 8 місяців, оскільки позивач протягом одного місяця, не надіслав на адресу орендаря заперечення щодо продовження дії договору. У звязку з цим нарахування плати за прострочення повернення орендованого майна скаржник вважає незаконним.

Однак, колегія суддів приймає до уваги наявні у матеріалах справи докази направлення орендодавцем повідомлення від 30.12.15р. № 57 про припинення договору оренди №1 від 30 квітня 2015 року, наявність листа наймодавця про закінчення строку дії договору свідчить про неможливість автоматичного продовження строку дії договору оренди на той самий термін.

Крім того, матеріали справи не містять доказів укладання сторонами додаткової угоди до договору, яка б встановлювала новий строк користування орендованим приміщенням.

Таким чином, договір оренди №1 від 30 квітня 2015 року припинив свою дію з 31.12.2015 р.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Лугинське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейська лісопереробна група" на рішення господарського суду Житомирської області від 29.03.16 р. у справі №906/79/16 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Справу №906/79/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.