РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2016Справа №910/5717/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до 1) комунального підприємства "Київський метрополітен"

2) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації)

про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору №215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 року

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Акімова А.В. - представник за довіреністю № 167 від 25.12.2015 р.;

від відповідача-2: Коломієць В.С. - представник за довіреністю № 062/01/10-3 від 04.01.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до комунального підприємства "Київський метрополітен", Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору №215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.10.2011 року між ним та відповідачем укладено договір №215-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду. Термін дії зазначеного договору встановлено 2 роки 364 календарні дні - до 13.10.2014 року.

04.09.2014 року листом №101 від 04.09.2014 року позивач звернувся до Департаменту комунальної власності КМДА з метою продовження договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди.

Відповіді на вищезазначений лист позивач не отримав.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов'язання відповідачів укласти із позивачем додаткову угоду про внесення змін до договору № 215-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 року щодо продовження строку дії на термін до 17.10.2017 року на тих самих умовах, які передбачені ним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.03.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 19.04.2016 р.

В судове засідання 19.04.2016 р. представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 31.03.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 013, але 19.04.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідачів 1, 2 заперечували проти клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представники відповідачів 1, 2 виконали вимоги ухвали суду від 31.03.2016 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.04.2016 року розгляд справи відкладено на 23.05.2016 року.

В судове засідання 23.05.2016 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 31.03.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 015.

Представник відповідача 1 заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

15.10.2011 між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду № 215-У(Ор)-11.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі рішення Київради від 29.04.2010 року №590/4028 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1), для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно з п. 2.1 договору об'єктом оренди є частина переходу визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 17,8 кв. м., згідно з викопіюванням Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі у Комунального підприємства "Київський метрополітен".

Приписами статті 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Згідно з п. 4.1 договору орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди.

Згідно акту прийому-передачі від 01.11.2011 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування частину переходу, станції метро «Харківська» (вестибюль №1), визначену тимчасовим огороджуючими конструкціями (кіосками), заг. площею 17,8 кв.м.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч.1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що сторонами встановлено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і відповідно до рішення Київради 29.04.2010 року №590/4028 діє з 15.10.2011 до 13.10.2014 року (2 роки 364 дні).

Згідно з п. 9.5 договору, договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради (п.9.3 договору).

Листом № 101 від 04.09.2014 позивач просив відповідача 2 продовжити договір оренди частину переходу станції метро «Харківська» (вестибюль №1), загальною площею 17,8 кв.м терміном на 2 роки 364 дні.

Листом № 135 від 16.09.2014 позивач звертався до відповідача 1, в якому просив надати всі необхідні документи для продовження договору оренди № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. ст. 764, 785 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди державного майна регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін дії договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 2 ст. 291 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах зазначених у договорі оренди.

З вказаних правових норм вбачається, що після закінчення строку дії договору, в разі заперечень орендодавця щодо подальшого користування орендарем орендованих приміщень протягом місяця після закінчення строку дії договору, такий договір оренди припиняється, а орендар зобов'язаний звільнити орендоване приміщення та передати його орендарю.

Рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/26330/15 від 13.01.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 встановлено, що договір № 215-У(Ор)-11 від 15.10.2011 закінчив свою дію 13.10.2014 та продовжений не був, оскільки відповідач в межах встановленого ч.2 статті 17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" місячного строку повідомив позивача про своє волевиявлення не продовжувати (пролонговувати) дію договору оренди.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011 затверджено Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва (далі - Положення), яким визначено, що підставою для укладення договору оренди є рішення Київської міської ради про передачу об'єкта в оренду.

Розділ 12 Положення, на який посилається позивач в обґрунтування вимог, передбачає два випадки можливості змін істотних умов договору оренди (до яких відноситься зокрема строк дії договору): за згодою сторін з обов'язковим повідомленням Головного управління (наразі Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) (п. 12.3 Положення) або на підставі рішення Комісії (п. 12.8. Положення).

Матеріали справи свідчать, що орендодавцем згоди на зміну такої істотної умови як строк дії договору не надано.

Відповідно до п. 5.4. договору орендар після закінчення строку дії цього договору має переважне право, за інших рівних умов, на продовження дії договору за умови належного виконання своїх обов'язків за цим договором. Дозвіл на продовження строку оренди надає Київська міська рада.

Відповідно до п. 9.3. договору після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Відповідно до п. 3.2. статуту Комунального підприємства "Київський метрополітен" предметом діяльності зокрема є орендні, в тому числі лізингові операції за згодою власника.

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон) територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно п. 5 статті 60 Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно ст. 29 Закону до відання виконавчих органів міських рад належать управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно із частиною 2 ст. 41 вказаного Закону районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами.

Відповідно до ст. 59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.

Доказів того, що органом уповноваженим управляти майном комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято рішення про надання дозволу позивачу переукласти або продовжити оренду приміщення за договором не подано.

Суд зазначає, що позивач помилково вважає лист постійної комісії з питань власності Київської міської ради від 16.04.2013 №08-283-183 дозволом орендодавцю та відповідачу на продовження договору оренди, оскільки згідно із Положенням про постійні комісії Київської міської ради, затвердженим рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 № 382/5769 постійна комісія Київради з питань власності лише вивчає, попередньо розглядає, бере участь у підготовці та готує проекти рішень Київради, надає висновки та рекомендації, здійснює контроль за виконанням рішень ради, її виконавчого органу, зокрема, з питань, володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (включаючи питання надання в оренду).

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення правовідношення.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги про зобов'язання відповідачів укласти з позивачем додаткову угоду про внесення змін до договору № 215-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 щодо продовження строку дії на термін до 17.10.2017 року на тих самих умовах, які передбачені ним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34,, ч.3 ст. 35, ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 16.06.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий