РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016№910/7613/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до 1) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К»

про стягнення 4 085,44 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Лобченко В.В. за довіреністю № 951 від 18.03.2016 р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (далі - відповідач-2) про стягнення 4 085,44 грн. Також позивач просить суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 03.09.2014 р. між ним та ТОВ «ЗЕНАЛ» ЛТД було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №090893 серія АМ щодо автомобіля «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1. 22.12.2014 р. у місті Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, та автомобіля «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ТОВ «Епіцентр К», під керуванням водія ОСОБА_3 Водій застрахованого автомобіля «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2015 р. у справі № 522/25218/14-п (провадження № 3/522/8038/14) був визнаний винним в порушенні ПДР України, в зв'язку з чим, позивач виплатив 4 085,44 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 29144 від 24.12.2014 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована відповідачем за полісом № АІ/6175438, позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була залишена без задоволення, з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.04.2016 р. було порушено провадження у справі № 910/7613/16, її розгляд призначено на 23.05.2016 р.

11.05.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 23.05.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 23.05.2016р. подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2016р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 15.06.2016 р., у зв'язку з неявкою представника відповідача-1 в судове засідання та невиконанням ним вимог ухвали суду.

В судовому засіданні 15.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання 15.06.2016 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 15.06.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.09.2014 р. між позивачем (страховик) та ТОВ «ЗЕНАЛ» ЛТД (страхувальник, вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 090893 серії АМ, зокрема, щодо транспортного засобу «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Згідно з п. 6. Договору, до страхових ризиків віднесено «АВТОКАСКО дорожньо-транспортна подія»; територія дії Договору - Україна, країни СНД, країни-учасники системи авто страхування «Зелена картка»; варіант виплати страхового відшкодування - Майстерня.

Пунктом 9 Договору передбачено строк його дії - з 04.09.2014 р. по 03.09.2015 р.

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2014 р. у місті Одеса відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю належного відповідачу-2 автомобіля «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, через те, що останній рухаючись заднім ходом не переконавшись, що це буде безпечно, та не звернувшись за допомогою до сторонніх осіб допустив зіткнення із застрахованим позивачем автомобілем «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2015 р. у справі № 522/25218/14-п (провадження № 3/522/8038/14) водія автомобіля «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до Полісу № АІ/6175438 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність відповідача-2 була застрахована у ПрАТ «СК «Перша», з встановленим розміром франшизи - 510, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Згідно з Калькуляцією, складеної за допомогою програмного комплексу «Audatex», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 5 539, 22 грн.

Відповідно до рахунок-фактури № АС-0062267 від 23.12.2014 р., складеного ДП «Автотрейдінг-Одеса», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Rav 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 5 539, 20 грн.

23.12.2014 р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок ДП «Автотрейдінг-Одеса».

Відповідно до складеного позивачем Страхового акта № UA008/L03/01 від 24.12.2014 р. було вирішено виплатити страхове відшкодування в сумі 4 085, 44 грн.

Платіжним дорученням № 29144 від 24.12.2014р. позивач перерахував на користь ДП «Автотрейдінг-Одеса» 4 085, 44 грн. із призначенням платежу: «Страх. відшкод. (ТОВ «ЗЕНАЛ» ЛТД, д/н НОМЕР_1) за авторем. роб. зг. рах. №АС-0062267 від 23/12/2014 в т.ч. ПДВ зг. дог. №АМ.090893 від 03.09.2014».

Як зазначає позивач, він звернувся до відповідача-1 з вимогою № 746-31 від 04.02.2016 р. про виплату страхового відшкодування.

Оскільки вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а цивільно-правова відповідальність власника автомобілю, на якому скоєно правопорушення - ТОВ «Епіцентр К» застрахована відповідачем-1.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ТОВ «ЗЕНАЛ» ЛТД Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями вказаного закону, оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до Страхового акту було вирішено виплатити страхове відшкодування на користь особи, яка здійснювала ремонт спірного авто - ДП «Автотрейдінг-Одеса» в сумі 4 085,44 грн., виходячи з фактичних витрат, у зв'язку з проведенням відновлювального ремонту спірного автомобіля.

Так, відповідно до Платіжного доручення № 29144 від 24.12.2014 р. позивач оплатив вартість ремонту спірного авто на суму 4 085,44 грн.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача-1, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, суд вважає, що під час розрахунку страхового відшкодування позивачем не було враховано п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, відповідно до якого відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин, тому проведення операцій, що не впливають на відновлення справності та роботоздатності автомобіля та не можуть здійснюватись шляхом відновлення чи заміни частин таких як мийка, полірування тощо, не повинне відшкодовуватись за обов'язковим страхуванням цивільної відповідальності власників транспортних засобів.

Як вбачається з рахунок-фактури № АС-0062267 від 23.12.2014 р., вартість зовнішньої ручної мийки та прибирання салону складає 90,25 грн. без ПДВ.

Отже, суд вважає, що відповідач не зобов'язаний відшкодовувати вартість мийки, що відповідно до рахунку СТО становить 90,25 грн. без ПДВ, а оскільки вартість ремонту відповідно до рахунку СТО визначена з ПДВ, то відповідно сума відшкодування зменшується на 108,30 грн., отже з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню 3 467,14 грн. (3 575,44 грн. - 108,30 грн.).

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача-1 зі зворотними вимогами, однак вони не були задоволені в добровільному порядку.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АІ/6175438, розмір франшизи становить 510,00 грн., у зв'язку з чим відповідач-1 мав відшкодувати позивачу 3 467,14 грн.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль «ГАЗ 3302», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, належить відповідачу-2.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими в частині стягнення з відповідача-1 - 3 467,14 грн. та з відповідача-2 - 510,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково з наведених вище підстав.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню частково.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (03680, місто Київ, вулиця Фізкультури, будинок 30; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ) суму страхового відшкодування у розмірі 3 467 (три тисячі чотириста шістдесят сім) грн. 14 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 167 (одну тисячу сто шістдесят сім) грн. 08 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (02139, місто Київ, вулиця Братиславська, будинок 11; ) суму майнової шкоди у розмірі 510 (п'ятсот десять) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 174 (сто сімдесят чотири) грн. 39 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 21.06.2016.

Суддя М.Є. Літвінова