ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016р. Справа№ 914/501/16

За позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Львів

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с.Русилів Буського району Львівської області

про стягнення 33539,83грн.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Петрашко М.М.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_4 - представник за договором про надання правової допомоги

Суть спору: позов заявлено Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м.Львів до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с.Русилів Буського району Львівської області про стягнення 43245,62грн., з яких 29705,79грн. основного боргу, 969,30грн. 3% річних, 12570,53грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 25.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.03.2016р. В судовому засіданні 09.03.2016р. оголошено перерву до 30.03.2016р. Ухвалою суду від 30.03.2016р. за заявою (вх.№1848/16 від 30.03.2016р.) представника відповідача, виправлено допущену в ухвалі суду від 25.02.2016р. про порушення провадження у справі, описку, а саме: суму, вказану до стягнення 4186,26грн., виправлено на 43245,62грн. Ухвалою суду від 30.03.2016р. розгляд справи відкладено на 25.04.2016р. Ухвалою суду від 25.04.2016р. за клопотанням позивача строк вирішення спору продовжено на 15 днів та розгляд справи відкладено на 11.05.2016р.

Ухвалою суду від 11.05.2016р. прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог, а саме зменшення позовних вимог та стягнення з відповідача 20000,00грн. основного боргу, 969,30грн. 3% річних та 12570,53грн. індексу інфляції, а також призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, у склад колегії увійшли головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Мороз Н.В., Петрашко М.М. Ухвалою суду від 16.05.2016р. вказаною колегією суддів справа прийнята до провадження та призначена до розгляду на 01.06.2016р.

У зв'язку з відпусткою судді Мороз Н.В., що унеможливлює її участь в судовому процесі, 01.06.2016р. проведено повторний автоматизований розподіл, внаслідок якого у склад колегії увійшов суддя Мазовіта А.Б.

Ухвалою суду від 01.06.2016р. справу прийняти до провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 13.06.2016р.

Представникам сторін роз'яснено права, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 13.06.2016р. з'явився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог (вх.№2454/16 від 05.05.2016р.), запереченнях (вх.№24057/16 від 08.06.2016р.). Ствердив, зокрема, що на виконання укладеного між сторонами в вересні 2014 року договору про надання транспортно-експедиційних послуг, відповідачу, за його заявкою, надано послуг на суму 20000,00грн., які своєчасно не оплачено. Зазначене зумовило звернення до суду із позовною заявою, в якій окрім основного боргу до стягнення заявлено 969,30грн. 3% річних та 12570,53грн. індексу інфляції. Просив позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 13.06.2016р. з'явився, проти позову заперечив з мотивів, наведених у поданих ним додаткових поясненнях (вх.№20133/16 від 11.05.2016р.; вх.№22814/16 від 30.05.2016р.). Зокрема, зазначив, що договір про надання транспортно-експедиційних послуг відповідачем не підписувався, відтак, є неукладеним та не встановлює жодних обов'язків для сторін. Представником відповідача також підтримано раніше подану заяву (вх.№9151/16 від 09.03.2016р.) про застосування до позовних вимог спеціальної позовної давності в один рік, оскільки послуги, заборгованість із оплати яких є предметом спору по справі, надано на виконання договору перевезення вантажів. Відтак, у задоволенні позову просив відмовити.

Водночас, представник позивача проти вказаної заяви заперечив з мотивів, наведених у поданих запереченнях (вх.№696/16 від 30.03.2016р.) зазначивши, що строк позовної давності ним не пропущено.

У відповідності до ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Правовідносини між Фізичною особою ОСОБА_1 (позивач по справі; експедитор-2 за договором про надання транспортно-експедиційних послуг; перевізник за договором перевезення вантажу) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач по справі; експедитор-1 за договором про надання транспортно-експедиційних послуг; експедитор за договором перевезення вантажу) врегульовано укладеними 25.09.2014р. договором про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученні та договором №ЛМ120084 перевезення вантажу.

Так, за договором перевезення вантажу, перевізник зобов'язується приймати до перевезення і доставляти довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати особі, яка має право отримання вантажу (одержувачеві), а експедитор зобов'язується оплатити надані послуги по перевезенню вантажу (п.1.1). Найменування, вид, кількість (об'єм, маса), характер, властивості і умови перевезення вантажу, строки перевезення, відправника і утримувача, спосіб і місце завантаження і розвантаження, особливі умови перевезення зазначаються експедитором у письмовій заявці, яка є невід'ємною частиною договору (п.1.2). Вартість послуг по кожному перевезенню вантажу визначаються за погодженням сторін і зазначається в заявці (п.1.3).

В той же час, договір про надання транспортно-експедиційних послуг регулює та визначає порядок взаємовідносин експедитора-1 та експедитора-2, які зникають при здійсненні транспортно-експедиторського обслуговування, організації міжнародних та міжміських перевезень вантажів автомобільним транспортом, пов'язаних з цим наданням інших послуг , узгоджених в заявках, які є невід'ємною частиною договору (п.1.1). Експедитор-1 надає одну чи декілька з наступних послуг: організовує перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України та за її межами; виконує розсилання товарно-транспортної документації; здійснює розрахунки з усіма учасниками транспортного процесу; приймає участь в складанні актів у випадках, передбачених чинним законодавством, вирішує з замовником претензійні питання (п.2.1). Експедитор-2 виступає від імені експедитора-1 і може укладати договори з іншими учасниками транспортного процесу для виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі і від свого імені (п.2.2). Конкретні умови по кожному окремому замовленню обумовлюються в Заявці, яка є невід'ємною частиною цього договору. Допускається одержання заявки по факсимільному чи електронному зв'язку (Е-mail) (п.2.3).

ФО-П ОСОБА_2 надано ФО-П ОСОБА_1 заяву 004/UA від 25.09.2014р. на перевезення вантажу - обладнання на палетах за маршрутом Любань (Республіка Польща) - Ладижин (Україна).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання вказаного замовлення між Фізичною особою ОСОБА_1 (експедитор) підписано із Приватним підприємцем ОСОБА_6 (перевізник) договір-заявку №314-002474 від 25.09.2014р. про надання транспортно-експедиційних послуг. 09.10.2014р. вказаними особами підписано акт прийому-передачі виконаних робіт - наданих перевізником транспортних послуг за цим договором, а саме вантажного перевезення за маршрутом Любань (Республіка Польща) - Ладижин (Україна). Вартість послуг - 18500,00грн., а їх надання підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №200131-1-03.

ФО-П ОСОБА_1 виставлено ФО-П ОСОБА_2 рахунок на оплату №764 від 09.10.2014р. на суму 20000,00грн. за послуги, надані згідно з договором-заявкою №004/UA від 25.09.2014р., з яких 18500,00грн. за послуги перевезення та 1500,00грн. за транспортне експедирування вантажу замовника.

Оскільки ФО-П ОСОБА_2 зазначені послуги не оплачено, ФО-П ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 20000,00грн. основного боргу, 969,30грн. 3% річних та 12570,53грн. індексу інфляції.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідно до п.1 ч.1 ст.208, ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється, як вказано ч.1 ст.908 ЦК України, за договором перевезення.

У ч.ч.1, 2, 4 ст.306 ГК України визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Як передбачено ст.909 ЦК України та ч.ч.1,2 ст.307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі та підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з ч.1 ст.916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Відповідно до ст.929 ЦК України та ст.316 ГК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Згідно зі ст.931 ЦК України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що послуги на виконання заявки ФО-П ОСОБА_2 №004/UA від 25.09.2014р. надано ФО-П ОСОБА_1 на виконання укладеного між сторонами договору про надання транспортно-експедиційних послуг. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позиції відповідача про те, що таку заявку укладено на підставі та на виконання договору перевезення №ЛМ120084.

Суд також відхиляє твердження відповідача про те, що вказаний договір про надання транспортно-експедиційних послуг не укладався та не підписувався ФО-П ОСОБА_2, у зв'язку з чим жодних правовідносин між сторонами на підставі цього договору не виникало і не могло виникнути, оскільки в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія такого договору, підписаного та скріпленого печатками сторін. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначений договір про надання транспортно-експедиційних послуг визнано судом недійсним чи встановлено факт його неукладення.

За умовами вказаного договору, ціни за даним договором встановлені в гривнях (п.4.1). Розмір винагороди експедитора-1 визначається різницею між ціною фрахту, погодженою з вантажовласником, фрахту, погодженою з експедитором-2 (п.4.1.1). Ціни, що відповідають конкретному перевезенню (групі однотипних перевезень) узгоджуються додатково перед кожним перевезенням (групою перевезень) (п.4.2). Ціни є договірними і визначаються винятково, виходячи з конкретної ситуації на транспортному ринку (п.4.3). Оплата послуг Експедитора-2 здійснюється протягом 3 банківських днів з моменту одержання оригіналів документів (ЦМР, а також рахунку , акту виконаних робіт, податкової накладної, виписаних датою розвантаження автомобіля, інших документів, якщо такі вказані в заявці на перевезення ватажу та оригіналу договору (п.4.4).

У заявці на перевезення №004/UA від 25.09.2014р. ставка за перевезення (фрахт) визначена на рівні 1150 євро (в гривнях по курсу НБУ на день розмитнення). Умови оплати - до 14 банківських днів на рахунок за оригіналами CMR та рахунка. Відповідач стверджує, що оригінали CMR, рахунку на оплату, акту про надання послуг, податкової накладної, подорожнього листа тощо, йому не надано, в той же час позивач наполягає на тому, що оригінали рахунка та CMR надано відповідачу, відтак ФО-П ОСОБА_1 може надати суду на підтвердження своєї правової позиції лише копії таких документів. Суд звертає увагу на те, що у листі-відповіді на претензію №1/10/40 від 10.11.2014р. ФО-П ОСОБА_2 посилається на CMR №200131-1-03 від 23.09.2014р. як на документ, що підтверджує надання послуг на підставі заявки. Відтак, суд приходить до висновку, що такий документ відповідачу надано, з його змістом на момент підписання такого листа останній ознайомлений.

Згідно із відміткою, зробленою на міжнародній товарно-транспортній накладній CMR №200131-1-03, дата розмитнення вантажу - 01.10.2014р. Офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 01.10.2014р. встановлено Національним банком України на рівні 1630,1551грн. за 100 євро.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги узгодження ставки за перевезення (фрахту) у заявці №004/UA від 25.09.2014р., офіційного курсу гривні, встановленого Національним банком України, відсутності доказів оплати за надані послуги, суд приходить до висновку, що обґрунтованою є заборгованість відповідача перед позивачем за послуги, надані на виконання зазначеної заявки за договором про надання транспортно-експедиційних послуг на суму 18746,78грн., а тому позов в цій частині підлягає до задоволення, в той час як у задоволенні решти позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 1253,22грн. слід відмовити.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Суд також звертає, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, про що також зазначено у п.1.9 вказаної Постанови.

Відтак, враховуючи вищенаведене та визначений позивачем період, за який проведено нарахування індексу інфляції та 3 % річних, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 7161,27грн. індексу інфляції та 611,57грн. 3% річних, нарахованих на заборгованість в розмірі 18746,78грн.

Щодо зробленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тривалість загальної позовної давності - три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік, як зазначено в ст.ст.258, 925 ЦК України, застосовується до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти.

Проте, ст.926 ЦК України та ч.6 ст.315 ГК України передбачено, що до спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовною давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, статтею 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р., передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності у цій справі починається по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується. Пред'явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред'явлення подальших претензій на тій ж підставі. За умови дотримання вказаних положень подовження терміну позовної давності регулюється законодавством суду або трибуналу, що розглядає справу. Це законодавство також регулює нове набуття позовних прав. Вимоги, термін позовної давності по яким закінчився, не можуть бути пред'явлені у формі зустрічного позову або контрпретензії.

Водночас, зважаючи на те, що судом встановлено, що послуги на виконання заявки ФО-П ОСОБА_2 №004/UA від 25.09.2014р. надано ФО-П ОСОБА_1 на виконання укладеного між сторонами договору про надання транспортно-експедиційних послуг, а за вимогами, пов'язаними з транспортним експедируванням, застосовується загальна позовна давність передбачена законодавством України.

Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що позовну заяву подано ФО-П ОСОБА_1 в межах встановленого законом строку позовної давності, а відтак, підстави для задоволення заяви ФО-П ОСОБА_2 та застосування наслідків спливу строку позовної давності й відмови у зв'язку з цим у задоволенні позову - відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що судовий збір в розмірі 1089,57грн. слід покласти на відповідача, а в решті - на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ІПН: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (АДРЕСА_1; ІПН: НОМЕР_2) 18746,78грн. основного боргу, 7161,27грн. індексу інфляції, 611,57грн. 3% річних та 1089,57грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 21.06.2016р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Петрашко М.М.