ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р.Справа № 915/196/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Величко Т.А., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Шитря О.М.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю,

ОСОБА_2 за довіреністю,

ОСОБА_3 за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_4 за довіреністю,

ОСОБА_5 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року

у справі №915/196/16

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_6 Компанія»

про припинення дії договору від 04.07.2013р. №А3-А про встановлення сервітуту,

встановив:

У лютому 2016 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі-позивач) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову №18-09/1824 від 21.03.2016р.) до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_6 Компанія» (далі-відповідач) про розірвання договору від 04.07.2013р. №А3-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст.113, 116 Конституції України, ст.75 Господарського кодексу України, ст.ст.208-210, 395, 598, 651, 652 Цивільного кодексу України, ст.12, 21 Закону України «Про морські порти України», ст.ст.1, 5 Закону України «Про управління обєктами державної власності», ст.3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ст.4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Також, позивач послався на приписи статей 403, 406 ЦК України та зазначив, що у звязку з істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладені спірного договору, а саме набранням чинності з 01.01.2016р. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р. та внесенням постановою Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015р. змін в додаток постанови Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013р., якими встановлено інший спосіб доступу до причалів, та доповнення щодо обмежень доступу до причалу, що використовується портовими операторами на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності; затвердженням Наказом №541 від 18.12.2015р. тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, відпала обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 19.04.2016р. (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано наступним.

Відповідач є портовим оператором (стивідорною компанією), який здійснює навантажувально-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден, інші, повязані з цим види господарської діяльності з використанням причалу №12 та причальної інфраструктури. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту ТОВ «ОСОБА_6 Компанія» - це необхідність здійснювати навантажувально-розвантажувальні роботи через причал №12 з використанням причальної інфраструктури (залізничних та підкранових колій).

Здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб, як через причал №12.

При розгляді справи позивачем не подано будь-яких доказів, які б підтверджували припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, не припинилася, оскільки підставою встановлення сервітуту була й залишається необхідність здійснення відповідачем, який є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалу №12, навантажувально-розвантажувальних робіт, (потреба, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причал №12

Сервітут надає відповідачу не тільки можливість користування причалом, а й також приналежною до нього причальною інфраструктурою (підкранових і залізничних колій) для задоволення своїх господарських потреб.

Законодавцем не надано визначення поняття «спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу», тобто законом не встановлено, що саме включає в себе названа послуга.

Навпаки, ані постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015р. №483, ані наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015р. №541 не передбачено, що спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу включає в себе також надання права користування причалом, права користування причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо. Послуга із забезпечення доступу до причалу не може замінити сервітут.

Прийняття вищевказаних нормативно-правових актів не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Законом України «Про морські порти України» на ДП «АМПУ» покладено обовязки із забезпечення ефективного використання, підтримання у належному стані державного майна, в тому числі причалів, а також портової інфраструктури, із забезпеченням рівного доступу до них субєктів господарювання.

На момент створення ДП «АМПУ» єдиною можливою формою забезпечення ефективного використання, підтримання у належному стані причалів та причальної інфраструктури було укладення договорів сервітуту із субєктами господарювання, що здійснюють свою діяльність в морському порту.

Посилаючись на зведений перелік субєктів природних монополій, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 28.11.2012р. №874-р ДП «АМПУ» здійснює надання «Спеціалізованих послуг у морському порту» на території Миколаївської області.

Постановою Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015р., яка набрала чинності з 01.01.2016р., були внесенні зміни до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню та доповнено його абзацом такого змісту:

«Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства».

З огляду на викладене, скаржник вважає, що з 01.01.2016р. припинена обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

На думку скаржника, якщо спірний договір сервітуту продовжить свою дію, то в морському порту створюються не рівні умови для портових операторів, частина яких буде сплатити за спеціалізовану послугу, а інша частина за договором сервітуту буде сплачувати грошові кошти за користування причалами та причальною інфраструктурою, що є порушенням вимог Закону України «Про морські порти України».

Таким чином, позивач вважає, що рішення господарського суду від 11.04.2016р. прийняте при неповному зясуванні та недоведеності обставин, які мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ОСОБА_6 Компанія» просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи його правомірним та обґрунтованим.

В засіданні суду апеляційної інстанції представники скаржника наполягали на задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених в останній.

Представники відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без мін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04.07.2013р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_6 Компанія» було укладено договір про встановлення сервітуту №А3-А.

Преамбулою вказаного договору встановлено, що його укладено у звязку з необхідністю виконання Користувачем (відповідачем) комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №12 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення Володільцем (позивачем) можливості користування Користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23 (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.1 договору сервітут встановлюється для можливості здійснення Користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Пунктом 3.1 договору сервітуту встановлено, що видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу №12 та причальної інфраструктури (Додаток №1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал №12 (інв. №1031039) - 187,0 м.п., технологічна ширина 15,0 м.п.;

- залізничні колії №53, 54 (інв. №№1031085, 1031086) - 355,68 м.п.;

- підкранові колії (інв. №1031068) - 180,0 м.п. у дві нитки.

Сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п.3.1 даного договору (п.3.2. договору).

Відповідно до п.4.1 договору зміст сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п.3.1 договору.

Сервітут є строковим та оплатним (п.4.2. договору).

Сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п.п.4.4, 4.5 договору сервітуту).

Згідно із положеннями п.8.6 договору, володілець приймає на себе обовязок повідомляти письмово Користувача про укладення договорів сервітуту, оренди або інших договорів щодо обєкту сервітуту або окремих його частин протягом трьох днів з дня укладення відповідного договору.

Володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України (п.9.1.4. договору).

Вказаний договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє по 31.12.2018р. включно. У випадку якщо Користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомить Володільця про наміри припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгований на той же самий строк та на тих самих умовах (п.14.1. договору).

Пунктом 14.4 договору встановлено, що одностороння відмова від виконання даного договору (його розірвання) не допускаються.

Сторони встановили, що цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди (п.14.5. договору).

Дія сервітуту підлягає припиненню у випадках, передбачених чинним законодавством України (п.14.6. договору).

Додатковою угодою №1 від 08.08.2013р. до договору від 04.07.2013р. №А3-А сторонами внесено зміни в частині розміру та порядку внесення плати за сервітут, режиму експлуатації тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015р. №483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013р. №405 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню», доповнивши його абзацом такого змісту: «забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства».

Наказом Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» від 18.12.2015р. №541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.12.2015р. за №1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» №1331-р від 14.12.2015 року погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Позивач направив на адресу відповідача лист №18-06/6888 від 23.12.2015р. разом із трьома примірниками додаткової угоди №3 до договору сервітуту №А3-А з пропозицією щодо його розірвання. Також позивачем на адресу відповідача направлявся лист №18-06/6883 від 13.12.2015р. та два примірника договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу та лист №18-06/199 від 14.01.2016р. з пропозицією укласти додаткову угоду щодо припинення дії договору №А3-А та укласти новий договір щодо забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

В матеріалах справи міститься лист №01-3/70 від 21.01.2016, яким відповідач повідомив позивача про те, що заперечує проти розірвання договору сервітуту, оскільки для цього не настало жодних підстав, передбачених ст.406 ЦК України. ТОВ «ОСОБА_6 Компанія» не поєднує в одній особі власника і користувача; не відмовляється від сервітуту; належним чином використовує сервітут; обставина для встановлення сервітуту не припинена; строк, на який було встановлено сервітут не сплив; рішення суду про припинення договору відсутнє, а тому додаткова угода №3 не може бути ним підписана.

Вказана обставина зумовила позивача звернутись з позовом до господарського суду про про розірвання договору від 04.07.2013р. №А3-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Пунктом 2 ч.1 ст.395 ЦК України встановлено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.402 ЦК України визначено, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Приписами частин 1-5 ст.403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобовязана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом (ч.1 ст.201 ЦК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Сервітут, встановлений спірним договором, зареєстрований згідно чинного законодавства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Статтею 406 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав для припинення сервітуту, а саме:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно приписів ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 652 ЦК України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Аналізуючи вказані вище норми права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Отже, позивач, звертаючись до суду з вимогою про розірвання договору від 04.07.2013р. №А3-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту за рішенням суду позивач зобовязаний був довести належними та допустимими доказами одночасну наявність усіх чотирьох умов, визначених у ч.2 ст.652 ЦК України, відповідно до яких укладений між сторонами договір А5-А про встановлення сервітуту від 04.07.2013 року може бути розірваний за рішенням суду та докази для припинення дії сервітуту на підставі п.4 ст.406 ЦК України.

Позивачем таких доказів в порушення приписів ст.33 ГПК України суду не надано.

Місцевим господарським судом встановлено, що здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб як через причал №12.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про морські порти України» причал - гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт.

Таким чином, обставиною, яка була підставою для встановлення сервітуту для ТОВ «ОСОБА_6 Компанія», була і залишається потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт, які технологічно поєднані з нерухомим майном, що знаходиться в тилу причалу №12 та з використанням належної до нього причальної інфраструктури (підкранових та залізничних колій).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, що договір сервітуту підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, оскільки прийняття Постанови КМУ №483 від 07.07.2015р. та Розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р. не є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал №12 та причальну інфраструктуру.

Крім того, вказані вище нормативні акти не містять прямої вказівки стосовно припинення дії уже існуючих правовідносин між сторонами, що витікають із сервітуту, або зміни умови їх існування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виконання сторонами договору сервітуту ніяким чином не порушує співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору сервітуту від 04.07.2013р. щодо оплати за користування чужим майном, а Наказ Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015р. №541 не має відношення до плати, яка передбачена договором про встановлення сервітуту.

Сервітут не позбавляє володільця (позивача) права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою. Тому, позивач має право використовувати обєкти сервітуту у своїй господарській діяльності на власний розсуд (п.4.5. договору).

Пунктом 8.6. договору сервітуту сторони встановили, що позивач має право укладати договори сервітуту, оренди, інші договори щодо обєкту сервітуту або окремих його частин, але має обовязок повідомити про укладення таких договорів відповідача. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, продовжують існувати та станом на сьогоднішній день не припинилися, речове право користування (сервітут), встановлене договором, пройшло державну реєстрацію, відповідач не відмовлявся від договору, належним чином вносить плату за користування сервітутом та продовжує її сплачувати.

Отже, вказане виключає можливість припинення встановленого сервітуту на підставі п.4. ч.1 ст.406 ЦК.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції скаржником не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які скаржник посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року у справі №915/196/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано21.06.2016 р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_7