КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/767/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Зубець Л.П.

Коршун Н.М.

при секретарі: Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Губорєв К.С. - дов №698 від 27.04.2016 року

від відповідача Ковальова Л.П.- дов № б/н від 08.02.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

«Українська залізниця» в особі

регіональної філії «Придніпровська залізниця»

на рішення господарського суду міста Києва

від 11.04.2016 року (суддя Мельник В.І.)

у справі № 910/767/16

за позовом Публічного акціонерного товариства

«Українська залізниця» в особі

регіональної філії «Придніпровська залізниця»

(далі - Придніпровська залізниця)

до Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет»

(далі - ПАТ «Укрвторчормет»)

про стягнення 103 450, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.04.2016 року у справі № 910/767/16 в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, місцевий суд прийшов до хибних висновків, які суперечать Правилам перевезень вантажу та порушують матеріальне право залізниці. На думку апелянта, місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо заповнення залізничної накладної вантажовідправником і залізницею, оскільки вагон прийнятий залізницею без перевірки маси вантажу у вагоні. Крім цього, апелянт не погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні стягнення з відповідача витрат на відрядження представника позивача тощо.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/767/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.06.2016 року.

06.06.2016 року в зв'язку з перебування судді Алданової С.О. на лікарняному, проведено повторну автоматичну зміну складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Зубець Л.П., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судове засідання 07.06.2016 року з'явились представники сторін, представник апелянта (позивача) в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених у скарзі підстав, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

На підставі ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Придніпровська залізниця звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Укрвторчормет» про стягнення 103 450,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем до залізничної накладної № 32404931внесено невірні дані, тому позивач просив суд стягнути з відповідача згадану суму.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд посилався на те, що місцевий суд не може прийняти комерційні акти від 16.07.2015 р. та від 18.07.2015 р. у якості належних письмових доказів на підтвердження не вірного зазначення відповідачем ваги спірного вагону, оскільки ці акти складено на підставі даних переважування вагону з повною зупинкою без розчеплення вагону, відтак складені з порушенням вимог п.10. Правил приймання вантажів до перевезення. Крім цього, судом не взято до уваги документів, надісланих на запит суду Жмеринською дирекцією залізничних перевезень у вигляді витягів з книг обліку та зважування, оскільки вони не є письмовими доказами в розумінні ст. 36 ГПК України.

Відмовляючи в задоволенні стягнення з відповідача витрат на відрядження, суд першої інстанції з посиланням на Постанову Пленуму Вищого господарського суду № 7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», зазначив, що заявлені витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 49 ГПК України.

За наведених обставин, викладені в позовній заяві доводи суд вважав непереконливими, а наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини такими, що не підтверджують позовних вимог, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як підставними та обґрунтованими.

Так, в липні 2015 року ПАТ «Укрвторчормет» за залізничною накладною № 32404931 зі станції Вінниця Південно-Західної залізниці було відправлено вантаж (металобрухт) на станцію Запоріжжя-Ліве Придніпровської залізниці. На станції Запоріжжя-Ліве Придніпровської залізниці на підставі ст. 52 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 06.04.1998 № 457 (зі змінами та доповненнями), було зроблено перевірку маси вантажу в вагоні на вагах вантажоодержувача, під час якої було встановлено, що маса вантажу у накладній в графі «маса вантажу, визначена відправником» не відповідає дійсній масі вантажу, різницю складає 2 350 кг, що менше від зазначеної вантажовідправником маси вантажу, відтак згідно ст. 129 Статуту та н. 4 «Правил складання актів», затверджених наказом Міністерства транспорту від 28.05.2002 року № 334, було складено Комерційний акт РА № 009852/1433 від 18.07.2015 року.

За поясненнями позивача, переважування проводилось на вагонних вагах № 088 повірених 08.04.2015 року, в технічному та комерційному відношенні вагон справний, двері відсутні, люка закриті, навантаження рівномірне, вантаж маркований білою краскою по всій площі, що відповідає перевізному документу, також вантаж додатково укручений проволокою діаметром 6мм.

Крім цього, позивач з посиланням на ст. 23 Статуту залізниць України та «Правила перевезень вантажів», затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 року, «Правила оформлення перевізних документів», зауважив, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Відповідно до п.п. 2.1, 6.6, 6.7. та додатку № 3 «Правил оформлення перевізних документів», графи «Маса вантажу в кг. визначена відправником» та «Спосіб визначення маси» заповнюються відправником. За приписами ст. 37 Статут залізниць України та п. 5 «Правил приймання вантажів до перевезення», маса вантажу визначається відправником.

Пунктом 2.3. «Правил оформлення перевізних документів» встановлено, що правильність внесених в накладну відомостей своїм підписом засвідчує представник відправника.

Відповідно до п. 28 «Правил приймання вантажів до перевезення», вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагонн тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (в т. ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Відтак, на думку позивача, відповідачем було порушено вищезгадані норми та положення й не вірно зазначено масу вантажу завантаженого металобрухту у спірний вагон, тому йому й було нараховано штраф в розмірі 103 450,00 грн.

Згідно пояснень позивача, вага вантажу визначалась візуально, проте, таке не відповідає дійсності, оскільки у залізничній накладній № 32404931 у графі 26 зазначено, що способом визначення маси вантажу є зважування на 150-тонних вагонних вагах, які є власністю перевізника, згадана графа заповнюється перевізником. Графи 24 та 25 заповнювались відповідачем та позивачем, оскільки маса вантажу вказана у обох цих графах.

Залізнична накладна - є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення.

Маса вантажів, які перевозяться навалом, насипом, наливом, визначається зважуванням на вагонних вагах (п. 7 Правил приймання вантажів до перевезення .

Відповідно до розділу 20 залізничної накладної, металобрухт перевозиться навалом, відтак мав бути зважений на вагах, що й було здійснено сторонами згідно з графою 26 накладної.

За результатами зважування оформляються перевізні документи (п.4.1. Інструкції «Про порядок застосування засобів вагозважувальної техніки на залізничному транспорті України». затвердженої Наказом Міністерства Інфраструктури України від 31.07.2012р №442.

Згідно п. 2.3.4. «Порядку застосування електронного перевізного документа під час перевезення вантажів залізничним транспортом», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.11.2010 року № 800, на базі Інформації, що міститься в ЕД, а також на підставі позитивних результатів перевірки стосовно можливості здійснення зазначених у ЕПД перевезень та авторства документа працівники підприємства залізничного транспорту із застосуванням автоматизованих робочих місць, що входять до складу автоматизованої системи залізничного транспорту України, створюють ЕД з унесенням даних передбачених технологічним процесом. Після накладання ЕЦП зазначеними працівниками підприємства залізничного транспорту ЕД зберігається в архіві ЕД.

Крім цього, п.2.5. Порядку застосування електронного документообігу, пов'язаного з перевезенням вантажів залізничним транспортом, затвердженого Наказом Міністерства Інфраструктури України від 16.11.2012 року №690, працівник залізниці після перегляду ЕД у разі погодження даних, зазначених у ЕД накладає ЕЦП та передає ЕД вантажовідправнику, у разі непогодження даних не здійснює накладання ЕЦП та передає свої зауваження вантажовідправнику.

Наведене свідчить про те, що у разі зазначення відповідачем іншої ваги, залізниця не прийняла б таку накладну і вантаж до перевезення, оскільки при зважуванні на 150-тонних вагах мала виявити невірність зазначеної маси вантажу.

Пунктом 11 Правил приймання вантажів до перевезення та п. 3 параграфа 66 Інструкції по веденню станційної комерційної звітності, затвердженої Міністерством шляхів залізничного з'єднання СРСР від 30.12.1978 року № ЦФ/3504, якою введено в дію ведення книги зважування ГУ 36, та яка є чинною згідно Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів Законодавства СРСР», визначено, що якщо при зважуванні наданого до перевезення вантажу встановлено недовантаження, вагон направляється на дозувальну площадку для довантаження або відвантаження, про що робиться відмітка у графі «Примітка». При повторному зважуванні вагон знову записується до книги переважування.

Відтак, у випадку, невірного зазначення відправником ваги, крім тієї, що зазначена в книзі зважування ГУ-36, залізниця повинна була відправити відправника на дозувальну площадку. Згідно наданих сторонами документів, залізницею не було зафіксовано невірного зазначення маси вантажу та вчинено, що підтверджує факт вірного зазначення маси вантажу відповідачем.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що дані Комерційного акту, складеного 16.07.2015 року, на підставі якого складено Комерційний акт від 18.07.2015 року, не можуть бути належними доказами у праві, оскільки позивач при здійсненні контрольного переважування застосував інший спосіб зважування, аніж той, який застосовано при зважуванні вантажу при його прийманні до перевезення на ст. Вінниця.

Так, пунктом 10 Правил приймання вантажів до перевезення встановлено, що метали всіх найменувань, які перевозяться навалом зважуються із зупинкою і розчепленням вагонів. Відповідно до ДСТУ 4121-2002 металобрухт визначається як «метали чорні вторинні», крім цього відповідно до Українського класифікатора товарів зовнішньоекономічної діяльності УКТ ЗЕТ відходи та брухт чорних металів відносяться до Групи 72 «Чорні метали» та мають свій особистий код 7204.

Наведене свідчить про те, що при прийманні вантажу до перевезення на ст. Жмеринка зважування відбувалось з дотриманням вимог п.10 Правил приймання вантажів до перевезення - із зупинкою і розчепленням вагонів. Однак, на ст. Ніжньодніпровськ вузол зважування вагону проводилось в статичному режимі без розчеплення вагонів. Крім цього, згадані акти підписано приймальниками товару та заступником директора станції й відсутні підписи начальника станції (його заступника), начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, сортувальної платформи) і працівника станції, як передбачено п. 10 Правил складання актів.

Роз'ясненням Президії Вищого Господарського суду України від 29.05.2002 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезень вантажів залізницею» встановлено, на підставі ст. 43 ПІК ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Отже, комерційний акт є тільки одним із доказів, який господарський суд оцінює у сукупності з усіма іншими доказами зі справи. Зокрема, комерційний акт може оцінюватись як такий, що не має сили доказу, якщо він не відповідає фактичним обставинам.

З огляду на наведене, суд не може прийняти цих комерційних актів від 16.07.2015 року та від 18.07.2015 року в якості належних письмових доказів на підтвердження невірного зазначення ваги спірного вагону, оскільки ці акти складено з порушенням вимог п.10. Правил приймання вантажів до перевезення та п. 10 Правил складання актів.

Судом першої інстанції не взято до уваги документів, направлених на запит суду Жмеринською дирекцією залізничних перевезень, у вигляді витягів з книг обліку та зважувань, оскільки такі документи, на його думку, не можуть виступати письмовими доказами по справі, адже з них не можливо достовірно встановити природу їх походження, так як один з них виготовлено ручним способом (олівець, ручка), а інший печатним способом, при цьому на них відсутні печатки підприємства, реквізити та посадові особи, які їх складали, а лише наборний штамп з відміткою «Вінниця П.-Зах. 335801».

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення поданими суду доказами (ст. 4-3 ГПК України).

Положеннями ст. 34 ГПК України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. (ст. 36 ГПК України).

Виходячи з викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Стосовно відхилення заявлених до стягнення з відповідача витрати на відрядження з підстав того, що вони не є судовими витратами у розумінні ст. 49 ГПК України, апеляційний господарський суд погоджується й з цими висновками місцевого суду.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду № 7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» роз'яснено, що такі витрати відшкодовуються лише судовим експертам, перекладачам та іншим особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень.

Оскільки представник позивача не був викликаний до суду у якості осіб, визначених даною постановою Пленуму, а направлений позивачем, як представник останнього в судовому засіданні, згадані витрати не підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 11.04.2016 року у справі № 910/767/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/767/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Л.П. Зубець

Н.М. Коршун