РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року Справа № 906/1057/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду Житомирської області від 25.08.06р. у справі № 906/1057/15 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Відділ державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції

до відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство "Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів"

про стягнення 16945,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відділ державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 3-4) до відкритого акціонерного товариства «Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь держави вартості завданих збитків в сумі 16 945 грн 43 коп..

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2015 року (а.с. 43-44) з підстав, вказаних у рішенні, в задоволенні позовних вимоги відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 70-72) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить відновити пропущений строк на подачу апеляційної скарги на рішення господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2015 року та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що проведеною комісією у складі спеціалістів Головного управління юстиції у Житомирській області та Житомирської митності інвентаризацією конфіскованого за рішенням суду майна, переданого на зберігання та нереалізованого станом на 1 грудня 2009 року було виявлено нестачу майна на загальну суму 16945 грн 43 коп. (зберігач конфіскованого майна Відповідач). Відповідно до частини 1 статті 950 Цивільного кодексу України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Ухвалою суду від 10 травня 2016 року (а.с. 67) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 25 травня 2016 року на 10 годину 20 хвилин.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 85) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Ухвалою суду від 25 травня 2016 року розгляд справи було відкладено на 8 червня 2016 року на 10 годину (а.с. 91-92).

На виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року Позивачем були подані копії зазначених ним в супровідному листі документів (а.с. 96-124).

Представники Позивача та Відповідача в судове засідання від 8 червня 2016 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 93). Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 травня 2016 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.); при цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга Позивача, в котрій викладена його позиція, в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Позивача та Відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2015 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому суд виходив з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 24 березня 2007 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про відповідальне зберігання майна, на яке звернено стягнення органом державної виконавчої служби, та про надання послуг, які пов'язані з його зберіганням (а.с. 23; надалі - Договір).

За умовами пункту 1.1 Договору, Позивач доручає, а Відповідач приймає на відповідальне зберігання майно, вилучене державними виконавцями, до вирішення питання його продажу на прилюдних торгах, аукціонах, повернення його боржникові або передачі стягувачу.

Згідно пункту 2.1 Договору, при реалізації своїх прав та виконанні обов'язків, що випливають з цього Договору, сторони зобов'язуються дотримуватись чинного законодавства України.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що сторони зобовязані відшкодовувати збитки, пов'язані з неналежним виконанням своїх обов'язків у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 2.3 Договору визначено, що сторони зобовязані, надавати необхідну інформацію та документи Зберігачу щодо майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно цього Договору, складати Акти приймання - передавання, як при прийманні на відповідальне зберігання арештованого майна, так і при його поверненні Відділу.

Підпунктом 2.5.3 Договору визначено обов'язок Відповідача відшкодовувати Позивачу збитки, завдані знищенням або пошкодженням арештованого майна, яке було передано Зберігачу за цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що Богунським районним судом м. Житомира на виконання до Позивача були пред'явлені наступні постанови: постанова по справі № 3-19618/07 від 25 жовтня 2007 року, постанова по справі № 3-14004/07 від 10 серпня 2007 року, постанова по справі № 3-11438/08 від 15 серпня 2008 року, постанова по справі № 3-11624/07 від 22 червня 2007 року (а.с. 7-10).

Відповідно, на виконання зазначених постанов Богунського районного суду м. Житомира, державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції ОСОБА_2 були винесені наступні постанови: постанова про відкриття виконавчого провадження від 10 січня 2008 рокуВП № 5802229, постанова про відкриття виконавчого провадження від 1 вересня 2008 року ВП № 9042963, постанова про відкриття виконавчого провадження від 5 листопада 2007 року ВП № 5552183, постанова про відкриття виконавчого провадження від 8 жовтня 2007 року ВП № 5263717 (а.с. 11-14).

При цьому, державним виконавцем по вищевказаним виконавчим провадженням складено відповідні акти опису й арешту майна, копії котрих були долучені Позивачем до матеріалів справи (а.с.15-22), а саме: 25 лютого 2008 року акт опису й арешту майна серії АА 530329 про конфіскацію товару в кількості 19030 пар шкарпеток, 844 шт. колготок, 1266 шт. трусів; акт опису й арешту майна від 23 січня 2007 року серії АА 530327 про конфіскацію гумових пневматичних шин в кількості 6 штук загальною вартістю 1743 грн; акт опису й арешту майна серії АА 530343 від 22 вересня 2008 року про конфіскацію автомобіля «ГАЗ-66» 1981 р.в., трикотажних виробів різного асортименту в кількості 3248 одиниць, взуття різного асортименту в кількості 569 пар, тканини в рулонах різних кольорів в кількості 4 одиниць; акт арешту й опису майна від 14 листопада 2007 року серії АА 530320 про конфіскацію металевих предметів вагою 37 та 32 кг, в кількості 2 натуральні одиниці.

Як стверджує Позивач описане майно було передано на зберігання Відповідачу на підставі Договору.

Позивач вказує, що комісією у складі: спеціалістів Головного управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4А.) та провідного інспектора служби фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Житомирської митниці (ОСОБА_5А.) було проведено перевірку залишків вилученого Житомирською митницею та конфіскованого за рішенням суду майна, переданого на зберігання та нереалізованого станом на 1 грудня 2009 року.

Даною проведеною інвентаризацією було виявлено нестачу майна на загальну суму 16945 грн 43 коп. (зберігач конфіскованого майна, окрім інших, - Відповідач), а саме: металеві предмети вагою 69 кг на суму 273 грн., шин пневматичних гумових в кількості 1 шт. вартістю 290 грн 50 коп., шкарпеток в кількості 366 шт. на суму 1317 грн 60 коп., колгот дитячих в кількості 5 шт. на суму 37 грн 05 коп., трусів чоловічих в кількості 11 шт. на суму 39 грн 60 коп., трикотажних виробів в кількості 199 шт. на суму 12373 грн 75 коп., взуття в кількості 46 пар на суму 2613 грн 93 коп. (а.с. 117-121).

Позивач зважаючи на те, що внаслідок неналежного виконання Відповідачем по Договору своїх зобов'язань по збереженню майна, йому спричинені збитки в загальній сумі 16945 грн 43 коп., звернувся за захистом порушеного права в суд з позовом до Відповідача про стягнення 16 945 грн 43 коп. збитків.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, зауважує наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши умови укладеного між сторонами Договору, колегія суддів констатує, що укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором зберігання.

У відповідності із частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності із частиною 1 статті 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до статті 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості, при цьому річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до статті 950 Цивільного кодексу України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

У відповідності із статтею 951 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в площині вищенаведених матеріальних норм чинного законодавства України колегія суду зазначає наступне.

Як вбачається з позовних вимог Позивач просить стягнути з Відповідача на користь держави вартість завданих збитків в сумі 16 945 грн 43 коп..

Позивач в обґрунтування суми, яку просить стягнути (доведення саме такої суми збитків), подано акт проведення інвентаризації суцільної перевірки наявності конфіскованого майна в усіх місцях його зберігання від 20 грудня 2011 року (а.с. 117-121).

Однак, дослідивши даний акт колегія суддів, не може віднести даний доказ (як обґрунтування суми збитків) до категорії «належних» та «допустимих» доказів в розрізі статей 33-34 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Вказана інвентаризація була проведена без залучення відповідного фахівця, без участі представників Відповідача (адже як зазначає Позивач майно знаходилося на зберігання саме у Відповідача) та без належного повідомлення Відповідача про проведення інвентаризації, відтак, судова колегія апеляційного господарського суду не може прийняти до уваги вказані документи, як належний доказ існування (наявності) та втрати майна що було передано на зберігання Відповідачу за договором.

Поряд з тим, за наслідками такої інвентаризації на останній сторінці акта було зроблено висновок (а.с. 121), що при проведені перевірки у 2009 році комісією виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей (одяг, взуття, покришки гумові, металеві предмети) в кількості 698 штук на суму 16945 грн 43 коп..

Водночас, з даного акта вбачається, що окрім Відповідача, перевірці підлягали й інші особи, на зберіганні яких знаходить описане та арештоване майно. Відповідно з даного висновку не вбачається в кого саме із зазначених в акті зберігачів було виявлено нестачу, також, дані товарно-матеріальні цінності, окрім зазначення їхнього найменування, не містять будь-яких ідентифікуючих ознак, щоб дозволило б їх ототожнювати, з цінностями, зазначеними в вищеописаних актах державного виконавця арешту та опису майна.

Окрім того, судова колегія звертає увагу, що в даному акті перевірки зазначено, що усе зазначене в акті майно обліковується саме за Позивачем.

Колегія суддів звертає увагу, що результати проведено інвентаризації не є підставою для стягнення з Відповідача сум збитків. Так, як акт інвентаризації фіксує можливе бухгалтерське порушення саме Позивача (адже майно обліковується саме за Позивачем), повязане із обліком та зберіганням товарно-матеріальних цінностей на підприємстві і аж ніяк не може бути доказом, який підтверджує заподіяння збитків Позивачу.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що, при переданні як зазначає Позивач даного майна на зберігання Відповідачу, сторонами не було дотримано вимог пункту 2.3 Договору, а саме в матеріалах справи відсутній (а сторонами на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду не було надано) належним чином оформлений акт приймання-передання арештованого майна.

Крім того, судова колегія дослідивши акти опису й арешту майна (а.с. 15-22), зазначає про складання даних актів із значним порушенням вимог Інструкція, Міністерства юстиції від 15 грудня 199 року, № 74/5 "Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій", а саме.

А саме, відповідно до пункту 5.6 підпункту 5.6.6 Інструкції"Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій", судова колегія звертає увагу на відсутність наступних відомостей в даних актах, а саме: в акті опису і арешту повинні бути вказані: час і місце складання акта; назва органу державної виконавчої служби, в якому працює державний виконавець, а також прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця та осіб, що були присутні при складанні акта із зазначенням їх процесуального стану; назва органу чи посадової особи, якими виданий виконавчий документ, що підлягає виконанню, його резолютивна частина; назва стягувача та боржника; назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); оцінка кожного внесеного в акт предмета і загальна вартість усього майна; якщо проводилось опечатування предмета - які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; строк, після закінчення якого майно може бути передане для реалізації; назва особи, якій передане майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її адреса; відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та матеріальну відповідальність за його розтрату, відчуження, утаювання або підміну; зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при опису і розпорядження за ним державного виконавця.

Якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, то про це також указується в акті опису і арешту майна із зазначенням виду, обсягів і строку обмеження.

Акт опису й арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, іншими особами, які були присутні при накладенні арешту на майно. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті. Акт опису і арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий - видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця.

Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові, а іншій особі, то акт опису й арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку (на першому примірнику).

При конфіскації майна або при виконанні рішення про передачу майна державі акт опису складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, два інші вручаються під розписку (на першому примірнику) боржнику, представнику державних податкових органів (якщо він був присутній) або надсилаються їм.

Як вбачається з актів опису та арешту майна Позивачем вищезазначені вимоги не дотримані, що, на переконання колегії суддів, зважаючи на заперечення Відповідача з приводу передання йому на зберігання зазначених цінностей, свідчить про сумнівність даних актів та дійсність передання та знаходження на зберігання даного майна саме у Відповідача.

Згідно з нормою статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, Позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Положеннями частини 1 статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 226 Господпарського кодексу України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від подальшого виконання зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, в розумінні чинного господарського законодавства збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов'язань наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

З урахуванням усього вище встановленого в даній судовій постанові, колегія суду приходить до о висновку, що обов'язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язання. Протиправність дії чи бездіяльності особи полягає у порушенні договірного зобов'язання.

За загальним правилом, застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

При цьому, вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини відсутності доказів передання Відповідачу на зберігання цінностей та недотримання умов Договору щодо складення акту приймання-передавання, в розрізі відсутності доказів, котрі б вказували на спричинення такими діями Відповідача збитків Позивачу, так як і відсутності причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями Відповідача та збитками, а також недоведеність розміру збитків саме в сумі 16945 грн 43 коп., колегія суддів дійшла до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог Позивача про стягнення з Відповідача на користь держави вартості завданих збитків в сумі 16 945 грн 43 коп., що стало підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги.

А відтак, доводи Позивача, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними, нормативно та документально необґрунтованими, спростовуються усім вищевказаним у даній судовій постанові і до уваги судом не беруться.

На підставі наведеного, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції від 08.04.16р. на рішення господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2006 року у справі №906/1057/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 25 серпня 2006 року у справі №906/1057/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/1057/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.