РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016Справа №910/8676/16
Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Кот Т.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром", Тернопілсьська обл.,
доАграрного фонду, м. Київ,
простягнення 19 077,96 грн.
за участю представників сторін:

від позивача:не з`явився
від відповідача:Авраменко В.Д. (довіреність №561 від 21.04.2016р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" (надалі - ТОВ «Бучачагрохлібпром», позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Аграрного фонду (надалі - відповідач) про стягнення 19 077, 96 грн. заборгованості за договором складського зберігання цукру №3Ц від 27.05.2011р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.05.2016р. порушено провадження у справі №910/8676/16, розгляд справи призначено на 01.06.2016р.

01.06.2016р. представником відповідача надано відзив на позов за вих. №40-07/587, в якому Аграрним фондом зазначено підстави для відмови у задоволенні позову.

У судовому засіданні 01.06.2016р. оголошено ухвалу про відкладення розгляду справи на 08.06.2016р., у зв'язку із витребуванням документів.

01.06.2016р. представником позивача через відділ діловодства та документообігу (канцелярія) суду подано заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «Бучачагрохлібпром».

08.06.2016р. представником позивача на виконання вимог ухвали суду про відкладення розгляду справи від 01.06.2016р. подано розрахунок позовних вимог.

Представник відповідача - Аграрного фонду у судовому засіданні призначеному на 08.06.2016р. просив розглянути справу за наявними в ній доказами та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України від сторін до Господарського суду міста Києва не надходило.

Враховуючи те, що позивачем подано заяву про розгляд справи без участі представника, та беручи до уваги той факт, що відсутність у судовому засіданні позивача не перешкоджає всебічному і повному з'ясуванню фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивному оцінюванню доказів, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/8676/16.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

27.05.2011р. між ТОВ "Бучачагрохлібпром" (надалі - зберігач) та Аграрним фондом(надалі - поклажодавець) було укладено договір складського зберігання цукру №3Ц (надалі - договір), згідно із п. 1.1. якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання цукор згідно ДСТУ 4245:2003 за заліковою вагою в кількості 46,250 тонн, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 925 штук.

Пунктом 1.4. договору сторони погодили, що прийняття цукру на зберігання та видача його поклажодавцю, посвідчується актом передавання-приймання, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 3.6. договору, поклажодавець зобов'язаний своєчасно відшкодовувати витрати за наданні йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України, в межах коштів, передбачених ЗУ «Про Державний бюджет України» на відповідний строк.

Відповідно до п. 4.1. договору сторони визначили, що розрахунки відшкодування витрат проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок зберігача. Відшкодування витрат зі зберігання цукру здійснюється на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками та становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць (п.п. 4.2. та 4.3. договору)

Розділом 5 договору закріплено строки зберігання цукру - до пред'явлення вимоги поклажогдавцем.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2011р., а в частині невиконаних зобов'язань - до їх повного виконання (п. 8.1. договору).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору зберігання цукру №3Ц від 27.05.2011р. відповідачу було надано послуги зі складського зберігання 46,25 тонн цукру за період з липня 2013р. по березень 2016р. включно, на загальну суму 19 077,96 грн., останній, в свою чергу належним чином не виконав умови договору та не сплатив кошти по вищезазначеним послугам.

Отже, внаслідок порушення зі сторони відповідача умов договору в частині проведення розрахунків, у Аграрного фонду утворилась заборгованість зі сплати отриманих послуг в розмірі 19 077,96 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було надіслано на адресу відповідача лист (претензія) за вих. № 1523 від 01.07.2015р. з вимогою про сплату коштів за отримані послуги складського зберігання.

21.07.2015р. Аграрний фонд надав відповідь за вих. №40-07/712 про відсутність заперечень проти наявної заборгованості перед позивачем, однак враховуючи зміни до Закону України «Про здійснення державних закупівель», зазначив про відсутність правової можливості розрахунків по зобов'язанням за минулий рік в загальному порядку та наголосив, що підставою для здійснення сплати може бути рішення господарського суду.

Водночас, відповідач у відзиві заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав відхилення листа (претензії) позивача №779 від 17.12.2015р. а отже - ненастання строку виконання обов'язку зі сплати послуг зберігання за спірним договором. Відповідач у відзиві також зазначив, що копії актів виконаних робіт за період зберігання цукру з 01.07.2013р. по 30.04.2016р. не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Пробухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенням затвердженим Міністерством фінансів України від 24.05.1995р. №88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», через відсутність в них дати та місця складання. Отримані послуги за договором зберігання та наявність заборгованості та її розмір відповідачем по суті не оспорено.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір №3Ц від 27.05.2011р. за змістом та своєю правовою природою є договором складського зберігання.

У відповідності до частини 3 та 4 статті 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статтею 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Судом встановлено, що відповідачем надано дозвіл ТОВ «Ланівці-цукор» на переміщення та відвантаження цукру державного продовольчого резерву на ТОВ «Бучачагрохлібпром» у кількості 46,25 тонн. (а.с. 8,9)

В свою чергу, відповідачем не заперечується факт передачі на зберігання цукру у обсязі 46,25 тонн, що підтверджується сталими господарськими відносинами між сторонами, зокрема, підписаними без зауважень актами наявності цукру, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним та якісним показникам за період з серпня 2013р. по квітень 2016р., а також листом відповідача №40-07/712 від 21.07.2015р про фактичне визнання наявної заборгованості за спірним договором.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про факт передачі з боку Аграрного фонду та прийняття у зберігання ТОВ «Бучачагрохлібпром» цукру заліковою вагою 45,25 тонн.

Приписами ст. 938 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Аналогічні положення відображаються в п. 5.1. Договору складського зберігання цукру № 3Ц від 27.05.2011, а саме: строк зберігання зерна до пред'явлення вимоги поклажедавцем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого п. 8.1. договору (до 31.12.2011р), дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Пунктом 4.2 договору сторони встановили, що розмір відшкодування витрат за зберігання становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Судом встановлено, що за період з липня 2013 року по березень 2016 року позивачем були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 19 077,96 грн.

Беручи до уваги залікову вагу предмету зберігання в кількості 46,25 тонн (згідно п. 1.1 договору) суд дійшов висновку, що вартість зберігання цукру за договором впродовж одного місяця складає: 46,25 х 12.50 = 578,12 грн.

Як вже було встановлено судом, період часу надання позивачем послуг зі зберігання відповідачеві обчислюється з липня 2013р. по березень 2016р. та складає 33 місяці., а отже загальна сума заборгованості за договором №3Ц складає: 578,12 грн. х 33 міс. = 19 077,96 грн.

Враховуючи позицію відповідача стосовно відхилення претензії ТОВ «Бучачагрохлібпром» та ненастання строку сплати заборгованості за договором зберігання № 3Ц від 27.05.2011р., господарський суд міста Києва вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України укладення договору передбачає відповідність останнього встановленим законодавством вимогам, і його умови не суперечать положенням нормативно-правових актів. Виходячи з цього, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язання за своєю правовою природою є правовідношенням, зміст якого розкривається, як через активну поведінку боржника - здійснення ним певної дії (передачі майна, виконання роботи, надання послуги, сплати грошей тощо), так і пасивну - утримання від певної дії. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених у статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено загальне правило виконання зобов'язання, а саме - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме належне виконання зобов'язання означає досягнення тієї мети, яку сторони ставили перед собою, вступаючи у зобов'язання. Належне виконання тягне за собою припинення зобов'язання (ст. 599 ЦК).

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, суд зазначає, що відхилення листа (претензії) відповідачем не є підставою для обмеження виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин у даному випадку, виходячи з того, що правовідносини виникають з договору між сторонами про надання послуг зі зберігання та з факту надання послуг зі зберігання, що підтверджується актами наявності цукру, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним та якісним показникам за період з серпня 2013р. по квітень 2016р.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Тобто, обов'язок відповідача, як поклажодавця оплатити позивачу, як зберігачу послуги зі зберігання зерна виникає саме з факту надання таких послуг, та не ставиться у залежність від відхилення претензії, яка по суті є документом досудового регулювання.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду обов'язок сплати отриманих відповідачем послуг за зберігання у розмірі 19 077,96 грн. настав.

Проте, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, відповідач взяті на себе за договором № 3Ц від 27.05.2011р. зобов'язання не виконав, послуги у передбачений строк не оплатив, що підтверджується бухгалтерською довідкою № 1719 від 31.05.2016р., складеною та підписаною головним бухгалтером та директором ТОВ "Бучачагрохлібпром".

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Викладені у відзиві доводи щодо відсутності в актах (первинних документах), якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язкового реквізиту - місця складання, що позбавляє такі акти виконаних робіт статусу первинного документу, який підлягає первинному обліку, не приймаються судом з огляду на те, що порушення правил ведення бухгалтерського обліку не впливає на існування господарського зобов'язання з оплати відповідачем вартості наданих послуг складського зберігання зерна. До того ж, вищевказані акти за період з серпня 2013р. по квітень 2016р. містять печатки Аграрного фонду та підписані його представниками без жодних зауважень.

За таких обставин, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати отриманих послуг зберігання в розмірі 19 077,96 грн. та не спростував заявлених позовних вимог в цій частині, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги ТОВ "Бучачагрохлібпром" про стягнення з Аграрного фонду заборгованості у розмірі 19 077,96 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом.

Витрати по сплаті судового збору, з урахуванням приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва. -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" задовольнити.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, місто Київ, вулиця Грінченка, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" (48400, Тернопільська обл., Бучацький район, місто Бучач, вулиця Галицька, будинок 160, ) заборгованість у розмірі 19 077 (дев'ятнадцять тисяч сімдесят сім) грн. 96 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 13.06.2016 року.

Суддя В.В. Князьков