ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.06.16 Справа № 904/4249/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-будівельна компанія "Тітан", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. б/н від 18.04.16

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 03 від 01.04.16

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислово-будівельна компанія "Тітан" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика" про стягнення 59859, 38 грн. основного боргу, 15230, 42 грн. пені, 1315, 42 грн. трьох відсотків річних та 3419, 41 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором підряду від 23.07.2015 № 24 в частині повного та своєчасного розрахунку за виконані роботи.

Ухвалою суду від 25.05.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 13.06.2016.

13.06.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з ненастанням строку оплати виконаних робіт, оскільки зі сторони відповідача акти виконаних робіт підписані невстановленою особою. Щодо нарахування пені відповідачем зазначено, що воно мало припинитися моменту закінчення строку дії договору, а саме з 31.12.2015. Також, у відзиві відповідач звернув увагу суду на те, що позивачем при здійсненні нарахування пені не було враховано положення пункту 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, а при нарахуванні інфляційних втрат - п. 3.2 вищевказаної Постанови, та надано контррозрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні 13.06.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислово-будівельна компанія "Тітан" (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паперова фабрика" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір підряду № 24 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконати власними силами, інструментами та обладнанням комплекс робіт з монтажу паропроводів від парогенераторної до БДМ № 5 (далі - роботи).

Пунктами 1.3-1.4 договору встановлено, що детальний перелік та об'єми робіт зазначені у локальному кошторисі (додаток № 1). Усі додатки та доповнення є невід'ємними частинами цього договору.

Згідно з п. 1.5 договору замовник зобов'язується прийняти та оплатити роботи у порядку та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 2.3 договору остаточний розрахунок за виконані роботи здійснюється замовником згідно виставленого виконавцем рахунку протягом 15 банківських днів після підписання обома сторонами акту виконаних робіт.

Замовник протягом 5-ти робочих днів з дня отримання від виконавця акту виконаних робіт зобов'язаний направити виконавцю підписаний акт або мотивовану письмову відмову від приймання робіт із зазначенням виявлених недоліків (п. 5.4 договору).

На виконання умов договору, позивач виконав, а відповідач прийняв будівельні роботи на загальну суму 89859, 38 грн., що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2015 року № 6 від 17.08.2015, підписаним обома сторонами та скріпленим печатками підприємств (арк. с. 21-25).

Відповідач здійснив часткову оплату вартості виконаних будівельних робіт на суму 30000 грн., у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 59859, 38 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем належними та допустимими доказами не заперечено факт виконання підрядних робіт за представленим актом та не надано доказів їх оплати у сумі 59859, 38 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості за виконані підрядні роботи підлягає задоволенню у повному обсязі в розмірі 59859, 38 грн.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що підпис директора ТОВ "ПБК "Тітан" на акті виконаних будівельних робіт № 6 від 17.08.2015 відрізняється від підпису на довіреності представника позивача, а тому він вважає, що спірний акт зі сторони позивача не підписаний уповноваженою особою, що суперечить положенням статті 207 ЦК України, а тому у відповідача відсутній обов'язок щодо оплати робіт за спірним актом.

Доказів звернення відповідача до позивача із запереченнями та/або зауваженнями відносно підпису директора ТОВ "ПБК "Тітан", який присутній на останньому аркуші акту приймання виконаних будівельних робіт від 17.08.2015 № 6, до суду не надано.

За змістом п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вище встановлено судом, з боку відповідача мало місце наступне схвалення спірного акту приймання виконаних будівельних робіт від 17.08.2015 № 6, яке полягало у частковій оплаті відповідачем виконаних робіт.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо того, що спірний акт зі сторони позивача був підписаний неуповноваженою особою, а тому у відповідача не виникло обов'язку щодо його оплати.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати підрядних робіт, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 15230, 42 грн. за період з 09.09.2015 по 09.03.2016.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.4 договору за порушення строків здійснення платежів, передбачених цим договором, замовник виплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 15224, 90 грн., оскільки позивачем при нарахуванні пені не було враховано, що 2016 рік має 366 днів.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо того, що нарахування пені повинно було припинитися із закінченням строку дії договору, а саме з 31.12.2015, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31 грудня 2015 року, а в частині виконання гарантійних зобов'язань (розділ 6) - до їх повного виконання (п. 10.1 договору).

Пунктом 10.4 договору сторони встановили, що закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мале місце протягом строку дії договору.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 09.09.2015 по 10.05.2016 у розмірі 1315, 42 грн. та інфляційні втрати за період вересень 2015 року - квітень 2016 року у сумі 3419, 41 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу повністю у сумі 1315, грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3419, 41 грн., нарахованих позивачем за період вересень 2015 року - квітень 2016 року, слід зазначити, що відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, нарахування інфляційних втрат починається з наступного місяця, у якому мав бути здійснений платіж, тобто з жовтня 2015 року.

Суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат за період жовтень 2015 року - квітень 2016 року, встановив, що за даний період до стягнення підлягають інфляційні втрати загальною сумою 3892, 24 грн. Проте, у пункті 1.12 Пленуму № 14 встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи, що перерахована судом сума інфляційних втрат перевищує суму, яка заявлена позивачем до стягнення, та з огляду на те, що у суду відсутнє право виходити за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення інфляційних втрат у повному обсязі у сумі 3419, 41 грн.

Контррозрахунок інфляційних втрат, наданий відповідачем до суду із відзивом на позов, господарський суд оцінює критично, оскільки з останнього вбачається, що інфляційні втрати за період з 09.09.2015 по 30.04.2016 відповідачем були розраховані без урахування індексу інфляції за квітень 2016 року, який склав 103, 5%.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1377, 91 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паперова Фабрика" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Каспійська, буд. 2; ідентифікаційний код 39265179) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-будівельна компанія "Тітан" (49000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 38199535) основний борг у розмірі 59859, 38 грн., пеню у сумі 15224, 90 грн., три відсотки річних у розмірі 1315, 42 грн., інфляційні втрати у сумі 3419, 41 грн. та 1377, 91 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 14.06.2016

Суддя ОСОБА_3