КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа№ 910/3477/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Тарарук Л.Р. - представник

від відповідача: Дудченко С.М. - представник, Сакун М.В. - представник

від третьої особи: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 12.04.2016р.

у справі № 910/3477/16 ( О.С. Комарова)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Львів

до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»

третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Публічне акціонерне товариство «Тернопільський кар'єр»

про стягнення плати за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.04.2016р. у справі № 910/3477/16 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" плату за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн. та судовий збір 1378,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у вирішенні господарських спорів, зокрема щодо стягнення плати за користування вагонами обов'язковим є встановлення обставин дотримання залізницею порядку складання відповідних документів, що можуть свідчити про затримку вагонів та інформування вантажовласника, власника під'їзної залізничної колії.

На думку апелянта, суд першої інстанції в порушення приписів статті 43 ГПК України, самоусунувся від встановлення, дослідження обставин дотримання позивачем вищезазначеного порядку, в тому числі і порядку інформування власника під'їзної залізничної колії апелянта та вантажовласника ПАТ «Тернопільський кар'єр» та подальшого складання відомостей плати за користування вагонами №№ 28099023, 28099024, про що також свідчить відхилене судом клопотання апелянта про проведення судової експертизи у справі.

Крім того, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не дослідив зміст наказу № 94, актів про затримку вагонів форми ГУ-23а №№ 13, 14 та дотримання позивачем порядку, строків інформування вантажовласника, власника під'їзної залізничної колії, а саме вручення копії такого «Повідомлення про затримку вагонів» не пізніше двох годин після його отримання станцією призначення, у зв'язку з чим судом було не правильно застосовано положення Правил користування. При цьому, жодних доказів існування такої причини, як неприйняття вагонів вантажовласником ПАТ «Тернопільській кар'єр», позивачем не надано та місцевим господарським судом досліджено не було.

Апелянт зазначає, що така причина затримки позивачем вагонів на підходах до станції призначення, як неприйняттям вагонів вантажовласником ПАТ «Тернопільській кар'єр» не залежить від апелянта, оскільки відповідно до умов договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії від 01.09.2011 (надалі - Договір про експлуатацію), укладеного позивачем та апелянтом, апелянт здійснює виключно забирання вагонів, поданих залізницею (позивачем) зі станції Максимівка ЛЗ та повернення цих вагонів у зворотному напрямку.

Крім того, відповідно до пункту 10 Правил користування вагонами і контейнерами усі дані, вказані у актах про затримку вагонів форми ГУ-23а №№ 13, 14, станція Тернопіль Львівської залізниці повинна була передати у «Повідомленні про затримку вагонів» до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення - Максимівка - Тернопільська Львівської залізниці, яка зобов'язана інформувати вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником).

На підтвердження обставин виконання пункту 10 Правил користування, позивачем було надано суду надано копію Повідомлення про затримку вагонів, витяг з Книги оповіщення про час подання вагонів, копію доручення № 8, виданого на ім'я ОСОБА_6 Однак, апелянт звертає увагу суду на те, що що у своїх письмових поясненнях (в матеріалах справи) ОСОБА_6 стверджує, що з зазначеною копією Повідомленням про затримку вагонів не ознайомлювався та своїх підписів на ньому не ставив.

Апелянт зазначає, що для встановлення обставин оформлення вказаного Повідомлення про затримку вагонів, а саме відповідності підпису на Повідомленні підпису ОСОБА_6, було заявлено клопотання про призначення та проведення судової експертизи у справі, яке було відхилено судом першої інстанції з підстав його суперечності принципам розумності строку вирішення спору та не потрібності спеціальних знань, чим на думку апелянта, грубо порушено приписи статей 4-2, 4-3 ГПК України.

Крім того, апелянт вважає, що обґрунтовуючи суму розрахунку позовних вимог до Апелянта, позивачем зазначено, що в доповнення до відомостей №№ 23090267, 24090268 було складено відомості №№ 28099023, 28099024, до яких включено плату за весь час затримки вагонів, включаючи затримку вагонів на підходах до станції призначення та на станції призначення, за мінусом суми списаної по відомостях плати за користування вагонами №№ 23090267, 24090268, у зв'язку з чим донараховано плати 76 801, 92 грн. Однак, сума позовних вимог повинна відповідати загальній сумі за відомостями плати за користування вагонами від 29.09.2015 №№ 28099023, 28099024, а не донарахованій сумі, згідно розрахунку позовних вимог до апелянта.

Апелянт вважає що зважаючи на те, що у відомостях плати за користування вагонами від 29.09.2015 №№ 28099023, 28099024 не зазначено підстав їх складання, а розрахунок позовних вимог позивача не може слугувати обліковим документом часу та нарахованої плати за користування вагонами, сума позовних вимог не підтверджена належними доказами.

В судове засідання представник третьої особи не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи строки розгляду справи, вислухавши думку представників позивача та відповідача, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності третьої особи, яка не скористалася своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія встановила наступне.

31 серпня 2011 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" (надалі - залізниця) та Приватним акціонерним товариством "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (надалі - власник колії, відповідач) було укладено договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії №319 при станції Максимівка (далі - договір № 319), відповідно до п. 1 якого, згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під'їзна колія, яка належить власнику, що примикає до станції Максимівка Львівської залізниці через стрілку № 14 і обслуговується власним локомотивом. Межею під'їзної колії є знак "Межа під'їзної колії", який встановлено на віддалі 150 м від стрілки примикання.

Відповідно до п. 16.2. укладеного договору власник колії сплачує залізниці плату за користування вагонами (контейнерами) згідно з Правилами і контейнерами та згідно збірника тарифів розділ 5.

02 квітня 2013 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Львівська залізниця" Тернопільської дирекції залізничних перевезень (надалі - залізниця) та Тернопільською філією Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (надалі - вантажовласник) було укладено договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № 82, предметом якого є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1. договору).

Позивач зазначає, що у вересні 2015 року на адресу ПАТ "Тернопільський кар'єр" на станцію Максимівка - Тернопільська масово надходили порожні власні вагони по повних перевізних документах.

У зв'язку із зайнятістю станції Максимівка - Тернопільська іншими вагонами та неможливістю прийняття вагонів, адресованих ПАТ "Тернопільський кар'єр", що знаходяться на підходах, 17 вересня 2015 року залізницею було видано наказ №94 про затримку на станції Тернопіль вагонів: №№52970266, 54123336, 59672816, 56103740, 55654412, 55841514, 55960694, 55969794, 56055932, 56109986, 56279409, 56294572, 57842387, 57847782, 57869976, 57917247, 57921710, 59013953, 59014274, 59014373, 59014415, 59014514, 60518727, 60718327, 60787900, 61603858, 61633780, 61635546, 61686911, 61751285, 61751459, 68002625, 68013044, 68017474, 68018456, 68020403, 68021666, 68021629, 68026327, 68827559, 68827948, 68828508, що прибули за накладними № № 38315487, 38329090, 38315917, 38315701, 38315685, 38328209, 32920, 32915, 32899, 32912, 32904, 32903, 32853, 32919, 32910, 32855, 32854, 32901, 32918, 32911, 32902, 32908, 32913, 32914, 38315958, 38346318, 38346326, 38347621, 38346334, 38346342, 38347621, 32907, 32852, 32851, 32849, 32917, 32916, 32905, 32909, 32906, 32850, 32900.

Згідно актів про затримку вагонів № 13 від 17.09.2015 року та № 14 від 22.09.2015 року, складеними станцією Тернопіль, затримка вказаних вище вагонів тривала з 16 год. 50 хв. 17.09.2015 року до 02 год. 35 хв. 22.09.2015 року.

Позивач зазначає, що після прибуття затриманих вагонів на станцію призначення у зв'язку із зайнятістю фронтів навантаження вказані вище вагони знову простоювали в очікуванні звільнення вантажних фронтів. Зазначений факт затримки вагонів зафіксовано в актах загальної форми ГУ-23 №№ 948, 953, 954 від 22.09.2015 року та №№ 955, 956, 959 від 23.09.2015 року.

На підставі перерахованих актів загальної форми станцією Максимівка - Тернопільська Львівської залізниці були складені відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 №23090267 та №24090268.

Водночас, в доповнення до відомостей плати за користування вагонами № 23090267 та № 24090268, станцією Максимівка - Тернопільська було складено відомості № 28099023 на суму 40 842,80грн. та №28099024 на суму 23 158,80 грн., в яких, як стверджує позивач, включено плату за користування за весь час затримки, включаючи затримку на шляху слідування та на станції призначення, за мінусом суми списаної по відомостях плати за користування вагонами №23090267 та № 24090268.

Враховуючи вище наведені обставини щодо затримки вагонів за зазначеними вище накладними на станції Максимівка - Тернопільська, за увесь час затримки спірних вагонів позивачем розраховано та заявлено до стягнення плату за користування затриманими вагонами у загальній сумі 76 801,92 грн., яка є предметом у даній справі.

Відповідно до положень частини п'ятої статті 307 Господарського кодексу України, які кореспондуються з положеннями частини другої статті 908 та статті 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

У відповідності з ч. 1 ст. 3 Закону України „Про залізничний транспорт" від 04.07.1996 року № 273/96-ВР законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України „Про транспорт", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Частиною 2 статті 3 Закону України „Про залізничний транспорт" передбачено, що нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статтею 71 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457, (далі - Статут), визначено взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під'їзних колій визначаються договором. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під'їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

На кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до Правил оформлення перевізних документів. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем.

Пунктом 6.4 Правил реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що перевезення власних вагонів у завантаженому і порожньому стані у всіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з правилами оформлення перевізних документів. Порядок та розмір нарахування плати за перевезення власних приватних порожніх вагонів встановлений у п.14 розділу 2 Тарифного керівництва.

Порожні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", який залізниця зобов'язана доставити на станцію призначення і видати його одержувачеві, зазначеному в накладній. До того ж, пункт 6.2 Правил передбачає, що місячне планування перевезень вантажів у власних вагонах здійснюється відправником за окремим замовленням та за погодженням з власником вагонів. Залізниця затверджує плани перевезень у власних вагонах, які попередньо погоджені відправником із власником вагонів. Таким чином, забезпечення вантажовідправників власними вагонами здійснює власник вагонів на підставі укладених ним з вантажовідправником договорів без участі залізниці.

Статтею 119 Статуту визначено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Відповідно до п. 12 Правил користування вагонами та контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 року № 113 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 року за № 165/3458 (далі - Правила користування вагонами і контейнерами) загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів. Відповідно до п. 3 р. 2 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам'яток про видачу/ приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Пунктом 4 Правил користування вагонами і контейнерами визначено, що відомості плати за користування вагонами (контейнерами) складаються на вагони, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження і містять розрахунки платежів за користування вагонами, за маневрову роботу та за подавання й забирання вагонів.

У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час початку та закінчення затримки вагонів і їх номери (п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами).

Відповідно до наявних матеріалів у справі, відповідачем не доведена відсутність своєї вини у спричиненні затримки вагонів на станції призначення. Крім того, плата за користування вагонами не є мірою відповідальності, яка може застосовуватися лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.09.2013 року у справі № 904/2287/13 та у постановах Вищого господарського суду України у справах №№ 904/5778/13, 904/5819/13, 904/6846/13, №904/5624/15.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення плати за користування вагонами в сумі 76 801,92 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність його вини в затримці вагонів на шляху слідування, оскільки згідно пояснень апелянта він здійснює забирання вагонів, поданих залізницею зі станції Максимівка та повернення цих вагонів у зворотному напрямку. Причиною затримки стала неможливість приймання вагонів станцією призначення через завантаженість іншими вагонами, які прибували на адресу ПАТ «Тернопільський кар'єр» на станцію Максимівка, обов'язок по забиранню яких покладено договором про експлуатацію залізничної під'їзної колії на власника під'їзної колії - ПАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ». Самостійно ПАТ «Тернопільський кар'єр» не приймає вагонів від станції Максимівка, а подача та забирання на під'їзну колію адресованих кар'єру вагонів здійснюється виключно локомотивом відповідача, як власника під'їзної колії.

Доводи апелянта про те, що пунктом 10 Правил користування вагонами передбачено передачу копії письмового повідомлення про затримку вагонів, є помилковим, виходячи з наступного. У вказаному пункті Правил зазначено, що станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Позивачем долучено до матеріалів справи витяг з Книги оповіщення про час подавання вагонів та копію письмового повідомлення, що підтверджує факт інформування вантажоодержувача та власника під'їзної колії про затримку вагонів. При цьому представник Тернопільської філії ПАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» ОСОБА_6 ознайомлений із Повідомленням про затримку вагонів, що засвідчується підписом.

Доводи апелянта про те, що Правилами перевезення не передбачено внесення запису в Книгу оповіщення про передачу копії Повідомлення про затримку вагонів, колегія не приймає до уваги, оскільки транспортним законодавством не конкретизовано у який спосіб слід фіксувати факт передачі повідомлення про затримку телефоном. Позивачем було зроблено запис у Книгу оповіщень форми ГУ-2, яка прошита, пронумерована та скріплена печаткою станції та може бути додатковим доказом інформування вантажовласника.

Не відповідає дійсності те, що ОСОБА_7 не уповноважений отримувати копію повідомлення про затримку вагонів. Вважаємо, що зазначене в довіреності повноваження підписувати інші залізничні документи, пов'язані з перевезенням вантажів, включає в себе право підписувати копію повідомлення про затримку вагонів.

Щодо тверджень апелянта про те, що станція затримки Тернопіль не склала акта загальної форми (форми ГУ-23), який підписується представниками станції і вантажовласника, вважаючи, що вимога складання актів загальної форми стосується всіх випадків затримки вагонів, як на станції призначення, так і на підходах до неї, колегія зазначає наступне.

Президією Вищого господарського суду України у роз'ясненні "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" (далі за тексом - Роз'яснення) (в редакції 29.09.2008 р. N 04-5/225) чітко визначено порядок дій залізниці під час затримки вагонів на шляху слідування, яким не передбачено складання актів загальної форми ГУ-23. Вказані у роз'ясненні документи, у тому числі акти про затримку форми ГУ-23а, долучені нами до матеріалів справи, належним чином досліджені судом першої інстанції, та жодна із засвідчених ними обставин не спростована відповідачем. Вважаю, що положення ст.129 Статуту залізниць України та Правил складання актів не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки плата за користування вагонами є не є заходом відповідальності, а платежем який вноситься вантажовласником (вказана правова позиція викладена в п.5.15 Роз'яснення).

Розрахунок плати за користування вагонами проведено у повній відповідності з вимогами Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009р. №317, зареєстрованого у Мінюсті України 15.04.2009 за №340/16356. Правильність застосування регульованих державою тарифів підтверджується розрахунком позовних вимог, який містить всі необхідні розрахунки часу користування, який зафіксовано актами про затримку та актами загальної форми, та розміру нарахувань по кожному із вагонів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення судової експертизи справжності підпису прийомоздавальника Тернопільської філії ПАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» ОСОБА_6 на Повідомленні про затримку вагонів

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Як зазначено в листі № 01-8/2651 від 27.11.2006 Вищого господарського суду України "Про деякі питання призначення судових експертиз" судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть змінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить частина 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012.

Позивачем до матеріалів справи долучено копії наказу про затримку, повідомлення про затримку вагонів, витяг з Книги оповіщення, акти про затримку вагонів форми ГУ-23а, акти загальної форми та відомості плати за користування вагонами - всі документи, які складаються у разі затримки вагонів на шляху слідування, що передбачені Правилами перевезень.

Відповідно до п.8 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 №01/8-917 «Про деякі питання практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства» господарський суд при вирішенні справи по суті може і зобов'язаний надавати оцінку комерційному акту, акту загальної форми та іншим складеним залізницею актам.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На цій підставі господарський суд при вирішенні спору по суті має право і повинен надавати оцінку будь-яким доказам, - в тому числі комерційному акту, актам загальної та інших форм, іншим складеним залізницею та вантажоодержувачем, вантажовідправником,

документам з огляду на їх відповідність вимогам Статуту залізниць України, Правилам перевезення вантажів, інших нормативно-правових актів.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін та заперечення позивача щодо призначення експертизи, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, відмовляє у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, у зв»язку із відсутністю необхідності її проведення.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2016р. у справі № 910/3477/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2016р. у справі № 910/3477/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3477/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська