ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.06.2016 Справа № 920/362/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/362/16

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА», м. Суми,

до відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Суми,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Сумська міська рада, м. Суми

про скасування державних актів на право власності на землю,

за участю представників:

позивача - Шевчуна О.М., Шарикіна Ю.В.,

відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - Базіля Р.М.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати незаконними та скасувати державні акти НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,0056 га та кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0063 га, видані 11 листопада 2009 року відповідачеві - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що придбані відповідачем за договором купівлі-продажу від 24.11.2004 та третьої особи земельні ділянки загальною площею 0,0119 га були внесені відповідачем 24.11.2004 року до статутного фонду позивача, про що свідчить пункт 4.8 Статуту позивача та протокол зборів засновників від 24.11.2004 року.

Державні акти на право власності на дві земельні ділянки площею 0,0056 га та 0,0063 га, з яких складається спірна земельна ділянка загальною площею 0,0119 га, були отримані відповідачем лише 11.11.2009 року від третьої особи. У цих актах власником ділянок вказано відповідача, а не позивача.

Позивач вважає, що при оформленні державних актів відповідач приховав від третьої особи те, що 24.11.2004 року вищезгадані земельні ділянки внесені відповідачем до статутного фонду позивача.

Позивач стверджує, що у державних актах незаконно зазначено підставою виникнення права власності договір купівлі-продажу від 21.04.2004 року (правова підстава набуття права власності на землю відповідачем), а не протокол зборів засновників позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА») від 24.11.2004 року, відповідно до якого власником земельних ділянок став позивач.

На думку позивача, наявність державних актів на право власності відповідача на вказані земельні ділянки суперечить статуту позивача та протоколу зборів засновників позивача від 24.11.2004 року, а тому ці державні акти незаконні і мають бути скасовані.

Позивач зазначає, що його право власності на вказані земельні ділянки не визнається відповідачем, а тому це право підлягає захисту шляхом пред'явлення позову про скасування правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності відповідача на спірні земельні ділянки.

Відповідач заперечує проти позову, посилаючись, зокрема, на відсутність доказів отримання спірних земельних ділянок у власність позивачем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення Сумської міської ради (третя особа) від 24 березня 2004 року № 744-МР «Про продаж земельних ділянок громадянам» між третьою особою та відповідачем 21 квітня 2004 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким третя особа передала у власність відповідачеві земельну ділянку в м. Суми по вул. по вул. Чернігівській, 16 загальною площею 0,0119 га (а.с. 17, 18).

Згідно пункту 5.1 договору, цей договір є підставою для видачі Державного акту на право приватної власності на землю.

Згідно частини першої статті 125 Земельного кодексу України (у редакції, діючій на протязі усього 2004 року), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін відповідач у 2004 році не одержував документа, що посвідчує його право власності на вищезгадану земельну ділянку (Державного акту на право власності на земельну ділянку) і, відповідно, не здійснювалася державна реєстрація документа, що посвідчує право власності на ту земельну ділянку (Державного акту на право власності на земельну ділянку), оскільки такий документ не одержувався відповідачем як власником земельної ділянки, а відтак, згідно частини першої статті 125 Земельного кодексу України у діючій у 2004 році редакції, право власності на вищезгадану земельну ділянку у відповідача не виникло.

Не виникло у 2004 році у відповідача право власності на вищезгадану земельну ділянку і згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, який набрав чинності 03.08.2004 року (далі - Закон № 1952).

Згідно статті 2 Закону № 1952 в редакції, яка діяла у 2004 році, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; об'єкт нерухомого майна (нерухоме майно, нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівлі, споруди тощо), переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно статті 3 Закону № 1952 у діючий у 2004 році редакції, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку встановленому цим Законом (частина перша статті 3 Закону № 1952).

Право власності на інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна (частина п'ята статті 3 Закону № 1952).

Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону (частина шоста статті 3 Закону № 1952 в чинній станом на 24.11.2004 року редакції).

Оскільки право власності на вищезгадану земельну ділянку у відповідача до набрання чинності Законом № 1952 не виникло, у зв'язку з тим, що він не одержав до 03.08.2004 року документа, що посвідчує право власності (Державного акту на право власності на земельну ділянку) та, відповідно, не була здійснена його державна реєстрація, як того вимагала чинна у 2004 році редакція статті 125 Земельного кодексу України, то право власності відповідача на спірну земельну ділянку не підлягало визнанню державою у 2004 році, згідно частини п'ятої статті 3 Закону № 1952, як набуте (виникше) згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом № 1952.

З огляду на вищевикладене, відповідач, право власності якого на вищезгадану земельну ділянку у 2004 році не виникло, не мав права розпоряджатися тією земельною ділянкою у 2004 році, зокрема, не мав права передавати ту земельну ділянку у власність позивачеві як вклад до статутного фонду (статутного капіталу) останнього.

Проте, у протоколі № 1 зборів засновників ТОВ «ЮА» (позивача) від 24.11.2004 року зазначено, що громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішили виступити засновниками та створити Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮА», затвердити статут товариства, створити статутний фонд товариства у розмірі 109804,00 грн., розподілити частки учасників у статутному фонді товариства порівну - по 54902,00 грн., а також зазначено, що на момент державної реєстрації товариства ОСОБА_1 вносить до статутного фонду товариства, зокрема, земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 загальною площею 0,0119 га, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 квітня 2004 року, вартістю 4902,00 грн.

Вищезгаданий протокол та статут ТОВ «ЮА», затверджений 24 листопада 2004 року зборами засновників (протокол № 1 від 24.11.2004 року) та зареєстрований державним реєстратором 24.11.2004 (а.с. 19-25), у пункті 4.8 якого міститься аналогічний запису у протоколі запис щодо внесення ОСОБА_1 до статутного фонду товариства вищезгаданої земельної ділянки, а у пункті 4.2 міститься запис про те, що товариство є власником майна, переданого йому учасниками в якості внесків до статутного фонду, суд не може розцінювати як угоду (правочин) про відчуження нерухомого майна (земельної ділянки), укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «ЮА», за якою, на думку позивача, ОСОБА_1 начебто було передано (відчужено) право власності на земельну ділянку товариству (позивачеві).

Ні протокол № 1 зборів засновників ТОВ «ЮА» від 24 листопада 2004 року, ні статут ТОВ «ЮА», затверджений 24 листопада 2004 року зборами учасників ТОВ «ЮА», на підставі якого зареєстровано державним реєстратором 24.11.2014 року ТОВ «ЮА» як юридичну особу, не посвідчувалися нотаріусом як угоди про відчуження нерухомого майна, а тому на підставі цих документів (протоколу та статуту) не було здійснено державної реєстрації права власності за позивачем. Нотаріусом у даному випадку було лише засвідчено справжність підписів у протоколі та статуті громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому нотаріус не вимагав подання йому державного акту на право власності на земельну ділянку в оригіналі, як при посвідченні договору про відчуження земельної ділянки, тобто не перевіряв, чи виникло на той час у ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, яку вона вносить до створюваного учасниками (засновниками) статутного фонду ще не існуючого на момент підписання цими учасниками протоколу та статуту товариства, оскільки державна реєстрація Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА» відбулася хоча і в той же день - 24 листопада 2004 року, але після підписання учасниками товариства протоколу № 1 від 24.11.2004 року та статуту, а також після нотаріального посвідчення підписів учасників у тому протоколі та статуті.

Таким чином, ні на підставі протоколу № 1 зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА» від 24.11.2004 року, ні на підставі статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА», затвердженого установчими зборами засновників (протокол № 1 від 24.11.2004 року), на підставі якого 24.11.2004 року було здійснено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА» як юридичної особи, не відбулась і не могла відбутися передача права власності на земельну ділянку площею 0,0119 га від ОСОБА_1, як учасника (засновника) створюваного, але ще неіснуючого як юридична особа товариства на момент підписання учасниками (засновниками) протоколу та статуту, до товариства, а відтак на підставі цих документів у товариства не виникло права власності на згадану земельну ділянку.

Дійсно згідно статті 115 Цивільного кодексу України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства», господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Однак, позивач не надав суду доказів того, що учасник товариства ОСОБА_1 передала товариству земельну ділянку площею 0,0119 га, про яку йдеться у вищезгаданих протоколі та статуті. Позивач не надав суду ні акту приймання-передачі тієї земельної ділянки від ОСОБА_1 товариству, ні договору між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮА» про передачу останньому згаданої земельної ділянки.

За таких обставин, позивач не довів суду належними та допустимими доказами факту передачі ОСОБА_1 товариству земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 загальною площею 0,0119 га, на виконання протоколу № 1 зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА» від 24.11.2004 року та пункту 4.8 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА».

Оскільки, як статтею 12 Закону України «Про господарські товариства», так і статтею 115 Цивільного кодексу України визначено, що товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, то за відсутності доказів факту передачі ОСОБА_1 товариству у власність вищезгаданої земельної ділянки безпідставним є твердження позивача, що він є власником тієї земельної ділянки, а відтак безпідставними та необґрунтованими є позовні вимоги позивача щодо визнання незаконними та скасування державних актів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на право власності на земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,0056 га та кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0063 га, виданих 11.11.2009 року відповідачеві.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на статтю 152 Земельного кодексу України та на статтю 393 Цивільного кодексу України.

Згідно частини першої статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків (частина друга статті 152 Земельного кодексу України).

Частина третя статті 152 Земельного кодексу України також передбачає захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки (способи захисту), тобто мається на увазі захист наявних прав громадян та юридичних осіб.

У даному ж випадку позивач не довів суду, що він має право власності (є власником) або право землекористування на земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 0,0056 га та кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0063 га, державні акти НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на право власності на які видані відповідачеві 11.11.2009 року.

Згідно статті 393 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Зміст статті 393 Цивільного кодексу України також передбачає право власника майна на захист свого права власності.

Позивач не довів суду, що у нього виникло право власності на вищезгадані земельні ділянки, а тому безпідставним та необґрунтованим є його позов, поданий на захист свого неіснуючого права власності, яке в нього не виникло ні у період до 03.08.2004 року, коли лише після передачі йому земельної ділянки (земельних ділянок), якщо б така передача від відповідача до позивача відбулася, згідно статті 125 Земельного кодексу України (у діючій на той час редакції), після одержання документа, що посвідчує право власності (Державного акту на право власності на земельну ділянку), та його державної реєстрації, ні у період з 03.08.2004 року, коли офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення речового права на нерухоме майно має супроводжуватися внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно статті 23 Закону № 1952.

Згідно статті 3 того ж Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою, а права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Стаття 125 Земельного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 05.03.2009 року № 1066-VI також передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У позивача не виникло право власності на спірну земельну ділянку (земельні ділянки), оскільки він не одержував Державного акту на право власності на земельну ділянку (земельні ділянки), не здійснював за собою державної реєстрації права власності на земельну ділянку (земельні ділянки) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внаслідок того, що відповідач не передавав позивачеві у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу спірну земельну ділянку (земельні ділянки), а відтак позивач безпідставно та необґрунтовано звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, виходячи з того, що він є власником тих земельних ділянок і його права як власника земельних ділянок порушуються відповідачем.

Оскільки позивач не є власником вищезгаданих земельних ділянок, то звернення його до суду за захистом неіснуючого у нього права власності шляхом визнання незаконними та скасування державних актів є безпідставним, необґрунтованим та неправомірним.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 21.06.2016.

Суддя П.І. Левченко