РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016Справа №910/5388/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
до За участю про Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; 2. Національного Банку України визнання нікчемного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів
Представники:

від Позивача: Голубєва І.В. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Кравчук М.М. (представник за довіреністю);

Коломієць А.С. (представник за довіреністю);

від Третьої особи - 1: Кібець Р.Р. (представник за довіреністю);

від Третьої особи - 2: Сапальов В.В. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (надалі також - «Відповідач») про визнання нікчемного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочинів.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 29.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до умов якого Продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю (за Кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., Договором поруки №ФЛ-090908-001П/П від 09.07.2009 р., укладених з ОСОБА_8.), а Покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича. Як зазначив Позивач, вказаний договір є недійсним, оскільки загальна купівельна ціна становить 8 000 грн. 00 коп., а загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором - 33 539 624 грн. 11 коп., тобто вчинений за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості, що суперечить п.3. ч.3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, 26.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Заставодавець) та Національним банком України (Заставодержатель) було укладено Договір застави майнових прав №06/ЗМН, предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між Заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною, зокрема, за договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., укладеним з ОСОБА_8 Зазначає, що договір купівлі - продажу прав вимоги був укладений без згоди Національного банку України, а також укладення оспорюваного правочину було спрямоване на відмову від власних майнових вимог під час фактичної відсутності у банку ліквідних коштів для виконання зобов'язань перед кредиторами, що створило для Відповідача переваги (пільги), прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку. Протоколом засідання комісії від 24.09.2015 року з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015 р., визнано нікчемним Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», на підставі ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що було повідомлено ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС». Таким чином, просить Суд визнати недійсним Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів та документів, переданих на виконання Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.03.2016 року порушено провадження у справі № 910/5388/16, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний Банк України, судове засідання призначено на 06.04.2016 року.

05.04.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року та заява про збільшення позовних вимог.

06.04.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи-1 надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року.

06.04.2016 року в судове засідання з'явились представники позивача та третьої особи1 Представники відповідача та третьої особи-2 в судове засідання не з'явились, про поважні причини неявки Суд не повідомили, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року не виконали. Представник позивача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року виконав не в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача подав документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року відмовлено в прийнятті заяви Позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року відкладено розгляд справи на 27.04.2016 року, у зв'язку з неявкою представників відповідача та третьої особи-2 в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду.

25.04.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

26.04.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про припинення провадження по справі.

27.04.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

27.04.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Позивача про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а клопотання Відповідача про припинення провадження - відкласти до встановлення фактичних обставин по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про призначення колегіального розгляду справи.

Представники позивача, відповідача та третьої особи-2 вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року в повному обсязі не виконали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 року відкладено розгляд справи на 18.05.2016 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду.

17.05.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про залишення без розгляду клопотання про припинення провадження від 26.04.2016 року, оскільки останнє було подано помилково.

17.05.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року та письмові пояснення щодо повноважень на представництво.

18.05.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року.

18.05.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 28.03.2016 року.

18.05.2016 року в судове засідання з'явились представники позивача та третіх осіб. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представник третьої особи-2 подав клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні та письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року задоволено клопотання Національного Банку України про розгляд справи в закритому судовому засіданні.

Також, Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про залишення без розгляду клопотання про припинення провадження від 26.04.2016 року та клопотання про відкладення розгляду справи та, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати сторін надити письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням письмових пояснень Національного Банку України.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача про продовження строків розгляду спору, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 01.06.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року вирішено розгляд справи № 910/5388/16 здійснювати у закритому судовому засіданні.

01.06.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 01 червня 2016 року представник Позивача надав усні пояснення по суті позову, якими підтримав позовні вимоги та доводи позовної заяви, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представники Відповідача заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представники Третіх осіб надали усні пояснення по суті спору.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 01 червня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до умов якого Продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю (за Кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., Договором поруки №ФЛ-090908-001П/П від 09.07.2009 р., укладених з ОСОБА_8.), а Покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Пунктом 1.1 Договору визначено, що загальна купівельна ціна є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у Додатку 1 та становить 8000 грн. 00 коп.

Згідно з п.2.3 Договору права вимоги переходять від Продавця до Покупця та обов'язок Продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання - передачі прав вимоги.

Відповідно до п.3.1 Договору за продаж (відступлення) Продавцем прав вимоги за цим Договором Покупець зобов'язаний сплатити Продавцю загальну купівельну ціну протягом 5 робочих днів з дати підписання шляхом перерахування грошових коштів на рахунок №373930046 в АТ «Дельта Банк», МФО 380236, .

У п.7.1 Договору передбачено, що він набуває чинності у момент його підписання сторонами і залишатиметься чинним до моменту виконання сторонами своїх обов'язків за ним у повному обсязі.

Додатком №1 до Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року Сторони визначили, що загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором на день укладення договору складає 2 939 986, 19 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 33 539 624 грн. 11 коп., а саме право вимоги виконання зобов'язання щодо повернення заборгованості за кредитом в розмірі 2 939 986,19 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 33 539 624 грн. 11 коп.; купівельна ціна за право вимоги за кредитним договором та договором поруки становить 8 000 грн. 00 коп.; загальна купівельна ціна 8 000 грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року Продавець продав (відступив) Покупцю, а Покупець прийняв права вимоги за кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 року із всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним Продавцем з ОСОБА_8; разом з правом вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором до Покупця перейшли права вимоги та було передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту Позичальнику за Кредитним договором, що підтверджується Актом приймання - передачі прав вимоги від 29.04.2014 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича. Як зазначив Позивач, вказаний договір є недійсним, оскільки загальна купівельна ціна становить 8 000 грн. 00 коп., а загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором - 33 539 624 грн. 11 коп., тобто вчинений за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості, що суперечить п.3. ч.3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, 26.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Заставодавець) та Національним банком України (Заставодержатель) було укладено Договір застави майнових прав №06/ЗМН, предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між Заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною, зокрема, за договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., укладеним з ОСОБА_8 Зазначає, що договір купівлі - продажу прав вимоги був укладений без згоди Національного банку України, а також укладення оспорюваного правочину було спрямоване на відмову від власних майнових вимог під час фактичної відсутності у банку ліквідних коштів для виконання зобов'язань перед кредиторами, що створило для Відповідача переваги (пільги), прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку. Протоколом засідання комісії від 24.09.2015 року з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015 р., визнано нікчемним Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», на підставі ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що було повідомлено ОСОБА_8, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС». Таким чином, просить Суд визнати недійсним Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів та документів, переданих на виконання Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 29.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до умов якого Продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю (за Кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., Договором поруки №ФЛ-090908-001П/П від 09.07.2009 р., укладених з ОСОБА_8.), а Покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що вказаний договір є недійсним, оскільки загальна купівельна ціна становить 8 000 грн. 00 коп., а загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором - 33 539 624 грн. 11 коп., тобто вчинений за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості, що суперечить п.3. ч.3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з частиною першою зазначеної статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "ДЕЛЬТА БАНК" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 147 від 03 серпня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" до 02 жовтня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до 02 жовтня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно положень ст.47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час подання позовної заяви до господарського суду) уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду з чітко визначеними межами повноважень. Уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 статті статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В. №67 ВІД 11.03.2015 року вирішено здійснити в АТ «Дельта Банк» перевірку правочинів (інших договорів), вчинених (укладених) АТ «Дельта Банк» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 статті 38 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015 року, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадировим В.В. від 24.09.2015 року, виявлено, що нікчемним правочином згідно ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є, зокрема, договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений з ТОВ «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (згідно з п.п.1, 2, 3 ч.3 ст. 38).

Як вбачається з матеріалів справи, листами від 03.11.2015 року Позивач повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», ОСОБА_8 про нікчемність Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з такої підстави (п. 3) коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття "звичайна ціна" визначена в пункті 14.1.71 Податкового кодексу України, відповідно до якого, - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

У статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що умовами Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року Сторони визначили, що загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором на день укладення договору складає 2 939 986, 19 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 33 539 624 грн. 11 коп., а саме право вимоги виконання зобов'язання щодо повернення заборгованості за кредитом в розмірі 2 939 986,19 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 33 539 624 грн. 11 коп.; купівельна ціна за право вимоги за кредитним договором та договором поруки становить 8 000 грн. 00 коп.; загальна купівельна ціна 8 000 грн. 00 коп.

За таких обставин, сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Суд зазначає, що Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження відчуження прав вимоги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), а тому Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року не суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача стосовно того, що укладення оспорюваного правочину було спрямоване на відмову від власних майнових вимог під час фактичної відсутності у банку ліквідних коштів для виконання зобов'язань перед кредиторами, що створило для Відповідача переваги (пільги), прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.1, 7 ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Проте, Суд зазначає, що Позивачем також не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження відсутності у банку ліквідних коштів для виконання зобов'язань перед кредиторами, оскільки за кредитним договором №06 від 26.02.2014 року Позивач отримав кредитні кошти від Національного банку України, що мало на меті сприяння підвищення рівня платоспроможності банку. Крім того, Позивачем не наведено, а Судом не встановлено наявності надання пільг (переваг) Товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» при укладанні спірного правочину, а тому вказаний договір не суперечить пунктам 1,7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач зазначав, що 26.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Заставодавець) та Національним банком України (Заставодержатель) було укладено Договір застави майнових прав №06/ЗМН, предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між Заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною, зокрема, за договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 р., укладеним з ОСОБА_8, а тому договір купівлі - продажу прав вимоги був укладений без згоди Національного банку України.

Як встановлено Судом, 26.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Заставодавець) та Національним банком України (Заставодержатель) було укладено Договір застави майнових прав №06/ЗМН, предметом якого є майнові права за кредитними договорами, що укладені між Заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку №1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.2.1.1 Договору до повного виконання умов кредитного договору Заставодавець не має права без відома та попередньої письмової згоди Заставодержателя відчужувати предмет застави.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором чи настання одного із випадків, з якими чинне законодавство пов'язує припинення права застави.

Додатком до Договору застави майнових прав №06/ЗМН від 26.02.2014 року сторони визначили перелік кредитних договорів, що укладені між Заставодавцем, зокрема, з ОСОБА_8 (кредитний договір №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 року, кредитний договір №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 року)

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Зокрема, застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом (ст. 1 Закону України "Про заставу").

Таким чином, застава як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між заставодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та заставодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з застави, полягає в реалізації заставодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок заставного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від заставодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про заставу" при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний:

виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права;

не здійснювати уступки заставленого права;

не виконувати дій, що тягнуть за собою припинення заставленого права чи зменшення його вартості;

вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб;

надавати заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, про його порушення з боку третіх осіб та про домагання третіх осіб на це право.

Згідно зі ст. 52 Закону України "Про заставу" якщо боржник заставодавця до виконання заставодавцем зобов'язання, забезпеченого заставою, виконає своє зобов'язання, все, одержане при цьому заставодавцем, стає предметом застави, про що заставодавець зобов'язаний негайно повідомити заставодержателя. При одержанні від свого боржника в рахунок виконання зобов'язання грошових сум заставодавець зобов'язаний за вимогою заставодержателя перерахувати відповідні суми в рахунок виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, якщо інше не встановлено договором застави.

Договір застави є одним зі способів забезпечення виконання зобов'язання. За його змістом відповідно до ст. 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Таким чином, сторонами у договорі застави є кредитор (заставодержатель) і боржник (заставодавець), цей договір забезпечує виконання укладеного між сторонами кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу" заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п.2.1.1 Договору застави до повного виконання умов кредитного договору Заставодавець не має права без відома та попередньої письмової згоди Заставодержателя відчужувати предмет застави.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Однак, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження надання письмової згоди Національним банком України як заставодержателем за Договором застави майнових прав №06/ЗМН від 26.02.2014 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», письмової згоди на укладання Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» й відчуження предмета застави - права вимоги за кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 року, укладеним з ОСОБА_8

За таких обставин, Суд зазначає, що оскільки пряма заборона на вчинення таких дій, обумовлена ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», вона є підставою для визнання Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», недійсним.

Крім того, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року Продавець продав (відступив) Покупцю, а Покупець прийняв права вимоги за кредитним договором №ФЛ-090908-001П від 09.09.2008 року із всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним Продавцем з ОСОБА_8; разом з правом вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором до Покупця перейшли права вимоги та було передано оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту Позичальнику за Кредитним договором, що підтверджується Актом приймання - передачі прав вимоги від 29.04.2014 року.

За таких підстав, вимога Позивача про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів та документів, переданих на виконання умов Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року підлягає задоволенню, як похідна вимога від визнання вказаного договору недійсним.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, а також те, що Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» з порушенням вимог чинного законодавства України, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються порівну на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (01133, м.Київ, ВУЛ. ЩОРСА, будинок 36-Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (01033, м.Київ, ВУЛИЦЯ САКСАГАНСЬКОГО, будинок 120, 1-Й ПОВЕРХ, ГРУПА НЕЖИТЛ.ПРИМ., №2, Ідентифікаційний код юридичної особи 36125262).

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (01033, м.Київ, ВУЛИЦЯ САКСАГАНСЬКОГО, будинок 120, 1-Й ПОВЕРХ, ГРУПА НЕЖИТЛ.ПРИМ., №2, Ідентифікаційний код юридичної особи 36125262) повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (01133, м.Київ, ВУЛ. ЩОРСА, будинок 36-Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) оригінали договорів та документів, переданих на виконання умов Договору купівлі - продажу прав вимоги від 29.04.2014 року.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС» (01033, м.Київ, ВУЛИЦЯ САКСАГАНСЬКОГО, будинок 120, 1-Й ПОВЕРХ, ГРУПА НЕЖИТЛ.ПРИМ., №2, Ідентифікаційний код юридичної особи 36125262) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м.Київ, ВУЛ. ЩОРСА, будинок 36-Б, Ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) судовий збір у розмірі 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість) грн. 00 коп.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 06 червня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин