ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа № 911/1341/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку ЗАЛІССЯ

про стягнення 1894,82грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність №14-81 від 25.04.2016);

від відповідача не зявився.

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку ЗАЛІССЯ (далі ОСББ ЗАЛІССЯ) про стягнення 1894,82грн у т.ч.:

- 1003,54грн заборгованість за поставлений природний газ;

- 100,90грн пеня за період з 15.03.2014 по 07.09.2015;

- 745,67грн збитки від інфляції за період березень 2014-червень 2015;

- 44,71грн 3% річних за період з 15.03.2014 по 07.09.2015.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №1404/14-БО-19 від 19.12.2013 в частині оплати за поставлений природний газ у січні - лютому 2014 року у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ОСББ ЗАЛІССЯ документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надало.

Дослідивши матеріали справи та докази подані учасниками процесу, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

19.12.2013 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ОСББ ЗАЛІССЯ укладено договір № 1404/14-БО-19 купівлі-продажу природного газу (а.с.9-11, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, позивач (продавець) взяв на себе зобовязання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2014 році природний газ, а покупець - зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 природний газ у обсязі до 1,280 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється НКРЕ; ціна 1000 м3 природного газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2, становить 4473,82грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки газу до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив протягом січня-лютого 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 188 520,61грн, що підтверджується реєстром та податковими накладними, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.13-16).

Предметом спору у даній справі є обовязок відповідача щодо оплати поставленого природного газу, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 договору оплати за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Проте, відповідачем в порушення взятих на себе зобовязань не надано суду доказів оплати поставленого у лютому 2014 року природного газу у повному обсязі. Так, як вбачається з банківської виписки (а.с.20) відповідачем сплачено 09.01.2014 1240,00грн, у той час як позивачем було поставлено протягом січня-лютого 2014 газу на загальну суму 2243,54грн.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в розмірі 1003,54грн основного боргу за поставлений природний газ обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 44,71грн 3% річних за загальний період з 15.03.2014 по 07.09.2015 та 745,67грн збитків від інфляції за загальний період лютий 2014 - червень 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд вважає його арифметично вірним, а вимоги про стягнення з відповідача 44,71грн 3% річних такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно вимог про стягнення 745,67грн інфляційних втрат то суд зазначає, що за розрахунком суду, за період лютий 2014 - червень 2015 року розмір втрат від інфляції на заборгованість в розмірі 1003,54грн становить 745,63грн.

За таких обставин вимог в частині стягнення 745,63грн втрат від інфляції підлягають задоволенню; в частині стягнення 0,04грн втрат від інфляції суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені в розмірі 100,90грн за загальний період з 15.03.2013 по 14.09.2014.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»; пеня позивачем нарахована у межах строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги про стягнення 100,90грн пені, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 1377,97грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити часково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 співвласників багатоквартирного будинку ЗАЛІССЯ на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 1003,54грн основного боргу, 100,90грн пені, 44,71грн 3% річних, 745,63грн втрат від інфляції, а також 1377,97грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення вимог про стягнення 0,04грн втрат від інфляції в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 13.06.2016.

Суддя С.І. Чонгова