РІШЕННЯ

"07" червня 2016 р.Справа № 921/237/16-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 районного споживчого товариства (вул. Кн. Василька, 6, Теребовля, Тернопільська область, 48100)

до відповідача ОСОБА_1 міської ради (вул. Шевченка, 8, Теребовля, Тернопільська область, 48100)

про визнання недійсним рішення.

За участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_2

Суть справи:

ОСОБА_1 районне споживче товариство звернулось в господарський суд Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 міської ради про визнання недійсним рішення п'ятої сесії сьомого скликання ОСОБА_1 міської ради № 230 від 31 березня 2016 р.

Вимоги позивача мотивовано тим, що оспорюваний акт ненормативного характеру прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

У відзиві на позов та усних поясненнях представника, відповідач проти позову заперечив, посилаючись на законність оспорюваного акта, оскільки його прийнято у звязку з допущенням позивачем ряду порушень земельного законодавства, а також для приведення фактичного користування суб'єктами господарювання земельними ділянками на території ринку у відповідність до норм чинного законодавства.

В подальшому відповідач представив суду копію рішення ОСОБА_1 міської ради № 543 від 31 травня 2016 року, у т.ч. про скасування рішення № 230 від 31 березня 2016 року, яке оскаржується позивачем, а тому просив припинити провадження через відсутність предмета спору.

Розгляд справи, призначений вперше на 12 травня 2016 року неодноразово відкладався, востаннє на 07 червня 2016 року.

В засіданні учасникам процесу розяснено належні їм права та обовязки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Документообіг господарського суду. Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер 121 172 LA 46115.

В засідання 07 червня 2016 року уповноважений представник позивача, участь якого не визнавалась обов'язковою, без зазначення причин не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

При даних обставинах, неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, у т.ч. дані у попередніх засіданнях, судом встановлено:

- рішенням №224 від 08 грудня 2000 року (а.с.12) сесія ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів постановила:

- Затвердити рішення виконавчого комітету міської ради №244 від 30 вересня 1997 року "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користування ОСОБА_1 РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку".

- Затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні ОСОБА_1 РайСТ для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

- Надати в постійне користування ОСОБА_1 РайСТ земельну ділянку площею 0,6956 га для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

- Дати дозвіл ОСОБА_1 РайСТ на виготовлення державного акта на право постійного користування землею.

- ОСОБА_1 РайСТ отриману в користування земельну ділянку використовувати за цільовим призначенням, суворо дотримуватись вимог Земельного кодексу України.

На підставі рішення ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів №224 від 08 грудня 2000 року ОСОБА_1 районному споживчому товариству видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12 лютого 2001року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65 (а.с.13-15).

Відповідно до Державного акта, позивачу надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,6956 га в межах згідно з Планом землекористування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування по вул. Паращука, 7 в м. Теребовля, який є додатком до акта.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34812292 від 12 березня 2015року (а.с.16), по вул. Паращука, 7 в м. Теребовля розташований цілісний майновий комплекс ринку (в тому числі: адміністративний будинок з додатковим приміщенням, площею 523 кв.м; павільйон по торгівлі продовольчими і не продовольчими товарами, площею 54,6 кв.м; павільйон по торгівлі продовольчими товарами, площею 57,4 кв.м; павільйон по торгівлі мясопродуктами з добудовою готелю та лабораторії площею 670,6 кв.м), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 районним споживчим товариством.

31 березня 2016 року на п'ятій сесії сьомого скликання ОСОБА_1 міської ради прийнято рішення № 230 про припинення ОСОБА_1 РайСТ права користування частиною земельної ділянки по вул. Паращука, 7 у м. Теребовля (а.с.10).

При цьому, розміри такої частини, право на яку припинено, а ні оспорюваним актом, а ні жодним іншим документом не визначено.

На запитання суду, представники ради також не змогли конкретизувати в якій частині позивача було позбавлено права на земельну ділянку.

Рішення органу місцевого самоврядування мотивовано тим, що ОСОБА_1 РайСТ приступило до використання земельної ділянки без встановлення її меж внатурі та без згоди територіальної громади передає частину земельної ділянки іншим субєктам господарювання в оренду.

За твердженням позивача, рішення №230 від 31 березня 2016 року прийнято без дотримання вимог земельного законодавства, оскільки згоди на вилучення земельної ділянки (її частини) ОСОБА_1 РайСТ не надавало, а посилання в оспорюваному акті на використання земельної ділянки без встановлення меж в натурі, наявність на земельній ділянці обєктів нерухомості, які належать іншим особам та передання частини земельної ділянки в оренду не відповідає дійсності та не може бути підставою для припинення права користування земельною ділянкою.

Вказане обумовило звернення ОСОБА_1 РайСТ до суду із відповідним позовом.

До матеріалів справи позивачем також долучено довідку про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів №1044/17-00/19/14 від 17 травня 2016 року (а.с.89) та копію архівного екземпляра Технічної документації по інвентаризації земельної ділянки та виготовленню державного акта на право постійного користування землею ринку в м. Теребовля (а.с.90-110).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідача, в його основу покладено звернення голови спілки підприємців Теребовлянщини та висновки постійної депутатської комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища.

Зясовано, що 29 березня 2016 року, голова спілки підприємців Теребовлянщини звернувся до ОСОБА_1 міської ради із заявою припинити право ОСОБА_1 РайСТ на користування земельною ділянкою у зв'язку з тим, що на ній знаходиться майно інших субєктів господарювання(а.с.115).

Згідно з поясненнями представників відповідача, даних в судовому засіданні, "висновки постійної депутатської комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища", як окремий документ не складався.

На вимогу суду, із супровідним листом від 02 червня 2016 року, представниками відповідача надано копії документів, на підставі яких ОСОБА_1 міською радою і було прийнято оскаржуване рішення №230 від 31 березня 2016 року.

Зокрема, це згадані вище рішення ОСОБА_1 міської ради №224 від 08 грудня 2000 року, її виконавчого комітету №244 від 30 вересня 1997 року. А також: рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради №238 від 11 листопада 2004 року "Про оформлення права власності", №186 від 26 липня 2011 року "Про переоформлення права власності на цілісний майновий комплекс ОСОБА_1 РайСТ, договори про надання місця під встановлення лотка для торгівлі на території ринку м. Теребовля та договори найму (оренди) торгівельного місця на території ринку ПСК "Кооператор ОСОБА_1 РайСТ, копії окремих сторінок із Книги записів / реєстрації / державних актів на право постійного користування землею на території ОСОБА_1 районної ради народних депутатів.

03 вересня 2015 року рішенням відповідача №2295 затверджено акт обстеження земельної ділянки, розташованої в м. Теребовля по вул. Паращука, 7 (ринок).

Згідно з актом обстеження земельної ділянки по вул. Паращука, 7 в м. Теребовля, складеним комісією ОСОБА_1 міської ради 12 травня 2015 року, на вказаній земельній ділянці без відповідного дозволу міської ради та паспорта привязки встановлено тимчасові споруди (кіоски), діяльність та ряд послуг здійснює ПСК "Кооператор", плата за користування землею не проводиться (а.с.122).

Інші документи, як то наприклад отримана відповідачем довідка відділу Держгеокадастру у ОСОБА_1 районі від 05 травня 2016 року №18-1915-99.5-370/2-16, не може прийматись судом до уваги, як докази обґрунтованості оскаржуваного рішення №230 від 31 березня 2016 року, оскільки отримані радою після його (рішення) прийняття та не могли бути покладені в його основу.

На думку відповідача, у зв'язку з наведеними обставинами, з метою захисту інтересів територіальної громади та припинення грубого порушення ОСОБА_1 РайСТ земельного законодавства, ОСОБА_1 міська рада прийняла законне, вмотивоване і лояльне рішення.

В подальшому, відповідач просив суд припинити провадження через відсутність предмета спору, оскільки 31 травня 2016 року ОСОБА_1 міська рада прийняла рішення №543, яким скасувала свої попередні рішення, у т.ч. №230 від 31 березня 2016 року, що є предметом дослідження у даній справі.

Представник позивача з приводу припинення провадження своєї думки не висловила, однак, в клопотанні про надання їй копії рішення №543 від 31 травня 2016 року зазначила про намір його оскаржити.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 34 ГПК України обумовлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

Так, відповідно до змісту вимог ст.19 Конституції України, ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, актами Президента України, а також іншими нормативно-правовими актами. Рішення (акти) органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб повинні відповідати переліченому законодавству.

Суд визнає незаконним (недійсним) та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить законодавству і порушує цивільні права або інтереси (ст.21 ЦК України, ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Земельні правовідносини, зокрема повязані із виникненням права користування землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Субєктами права землекористування є також фізичні і юридичні особи.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою, згідно зі ст. 141 ЗК України, є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

В порядку ст. 149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок, згідно з ч.2 ст. 149 ЗК України, провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки, відповідно до п.10 ст. 149 ЗК України, питання вирішується в судовому порядку.

Приписи ст. 152 ЗК України передбачають право землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, у т.ч. шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Із наведеного вбачається, що припинення права користування земельною ділянкою за рішенням органу місцевого самоврядування можливе лише за наявності добровільної згоди постійного землекористувача.

Як зазначалось вище, позивач згідно з Державним актом серії І-ТР №001696 від 12 лютого 2001року є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,6956 га за адресою вул. Паращука, 7 в м. Теребовля.

Його правовстановлюючий документ на згадану ділянку ніким у встановленому порядку, станом на 07 червня 2016 року не визнано недійсним та не скасовано.

Добровільної згоди на припинення права постійного користування названою ділянкою (її частиною) позивач не надавав та заперечує проти такого припинення.

Питання вилучення земельної ділянки в судовому порядку не вирішувалось.

Доказів на підтвердження іншого учасникам процесу не представлено.

За таких обставин, за відсутності добровільної згоди позивача, припинення права ОСОБА_1 РайСТ на постійне користування земельною ділянкою по вул. Паращука, 7 у м. Теребовля здійснено відповідачем не у встановленому законом порядку.

Відповідачем також не доведено належним чином наявність підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, для припинення права позивача на користування земельною ділянкою.

Окрім того, приймаючи спірне рішення відповідач не вказав в якій конкретно частині / розмірі він припиняє право землекористування ОСОБА_1 РайСТ.

Від-так, рішення ОСОБА_1 міської ради №230 від 31 березня 2016 року слід визнати недійсним.

Наведені відповідачем обставини не надають йому права самостійно приймати рішення про припинення права користування землею, а лише, за умови їх належного підтвердження можуть бути підставою для вирішення такого питання в судовому порядку.

Вказане гарантує дотримання права кожної особи на мирне володіння майном, яке передбачене в ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснене з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального характеру суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення Європейського суду з прав людини №40/10/2010 від 20 травня 2010 року у справі "Україна-Тюмень" проти України", заява № 22603/02).

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Щодо заяви відповідача про припинення провадження через скасування органом місцевого самоврядування свого попереднього акта, то у п. 4.4 постанови пленуму №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Вищий господарський суд України розяснив, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому господарському суду слід мати на увазі, що оскільки відповідний орган не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих ним індивідуальних правових рішень, тобто ненормативних правових актів, що є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (стосовно відповідних актів органів місцевого самоврядування про це зазначено також у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 N 7-рп/2009 у справі N 1-9/2009), то такі дії не свідчать про припинення існування предмета спору.

Неможливість скасування органом місцевого самоврядування своїх попередніх актів в таких випадках є "гарантією стабільності суспільних відносин", породжуючи впевненість у тому, що існуюче становище учасників цих відносин не буде погіршене прийняттям органом місцевого самоврядування більш пізнього рішення.

Водночас юридична оцінка актів державних та інших органів, прийнятих з питань скасування та внесення змін до згаданих індивідуальних правових рішень, має здійснюватися господарським судом з урахуванням частини другої статті 4 ГПК.

За частиною другою статті 4 ГПК України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Оскільки рішення відповідача №230 від 31 березня 2016 року, як органу місцевого самоврядування про припинення права конкретної особи на користування частиною земельної ділянки є ненормативним актом одноразового застосування і вичерпує свою дію фактом його виконання, то згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 N 7-рп/2009 у справі N 1-9/2009, цей же орган не вправі його скасовувати.

Окрім того, враховуючи зміст рішення №543 від 31 травня 2016 року та намір позивача його оскаржити, суд не може зробити висновку про відсутність між сторонами неврегульованих питань після скасування оскаржуваного рішення.

Тому клопотання відповідача про припинення провадження у справі у звязку з відсутністю предмета спору слід відхилити.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України, судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 4-3, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

1. Визнати недійсним рішення ОСОБА_1 міської ради №230 від 31.03.2016 р.

2. Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (вул. Шевченка, 8 м. Теребовля, Тернопільська область, код 04058456), -

- на користь ОСОБА_1 районного споживчого товариства (вул. Кн. Василька, 6 м. Теребовля, Тернопільська область, код 01767330) - 1378 грн. судового збору.

Видати наказ.

Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання), через місцевий господарський суд.

Дата підписання: 14 червня 2016 року.

Суддя І.П. Шумський