ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Справа № 925/624/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - за довіреностями;

від відповідача: ОСОБА_3 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Піраміда-Агро" до товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагроекспорт" про стягнення 212 529,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 212 529,35 грн. з яких: 192 249,76 грн. як коштів, що отримані відповідачем без належних правових підстав, 10 143,02 грн. процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, 1 485,33 грн. як 3 % річних та 8 651,24 грн. інфляційних втрат на підставі ст. 1212, 1048, 536, 625 ЦК України та договору поставки № 77/02/16 від 05 лютого 2016 року.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечив та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог через недоведеність безпідставного отримання грошових коштів, про що надав відзив на позов ( а.с. 40-42).

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі письмові докази й оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє в позові повністю, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

05.02.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Хімагроекспорт" (Постачальник, відповідач) в особі директора ОСОБА_4, з одного боку та товариством з обмеженою відповідальністю "Піраміда-Агро" (Покупець, позивач), в особі директора ОСОБА_5, з другого боку було укладено договір поставки № 77/02/16 (а.с. 7-8), у відповідності до якого Постачальник зобов'язався передати у власність (поставляти), а Покупець приймати та оплачувати мінеральні добрива, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена Сторонами у заявках, які є додатками до цього договору і становлять його невід'ємну частини (п. 1.1. договору).

Заявки підписуються Сторонами та скріплюються печатками Сторін у порядку, згідно п.п. 4.1.-4.7. договору ( п. 1.2 договору).

В п. 1.4 договору Постачальник підтверджує, що укладення та виконання ним цього Договору не суперечить нормам чинного законодавства України та відповідає його вимогам (зокрема, щодо отримання усіх необхідних дозволів та погоджень), а також підтверджує те, що укладення та виконання ним цього Договору не суперечить цілям діяльності Постачальника, положенням його установчих документів чи інших локальних актів.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріпленням печатками Сторін і діє до "31" грудня 2016 року, а якщо жодна зі Сторін не підтвердила письмово припинення дії цього Договору до дати такого припинення - він вважається продовженим на той же строк та на тих самих умовах (п. 8.1. договору).

В силу статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась.

Відповідно до п. 1. ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

За своїм правовим змістом договірні відносини між сторонами мають ознаки договору поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 712 Цивільного кодексу України). До відносин поставки застосовуються норми ЦК України про купівлю-продаж.

Загальні умови виконання господарських зобовязань визначені статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, в силу статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено сторонами в умовах договору поставки, поставка Товару здійснюється на підставі замовлень (Заявок) Покупця, форма яких встановлена в Додатку № 1 до цього Договору, погоджених з Постачальником, викладених у письмовому вигляді та переданих факсом (з обов'язковим надсиланням оригіналів) або особисто.

Покупець направляє Постачальнику факсимільним зв'язком або на електронну пошту підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою Покупця Заявку на поставку Товару, в якій вказується вид, марка, асортимент, кількість , ціна, строки та умови поставки (EXW та СРТ із зазначенням пункту приймання-передачі Товару тощо), строки та порядок розрахунків згідно проведених переговорів Сторін (п. 4.1 договору).

Постачальник не пізніше наступного робочого дня направляє (повертає) факсимільним зв'язком або електронною поштою Покупцю підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою Постачальника цю Заявку про поставку Товару, що підтверджує погодження Сторонами умов поставки відповідної партії Товару та наявність і готовність для передачі Покупцю ( п. 4.2. договору).

Поставка Товару здійснюється Постачальником окремими партіями автомобільним чи іншим транспортом по реквізитам Покупця, якщо інше не вказано в Заявках на поставку кожної партії Товару. За домовленістю Сторін поставка Товару може здійснюватись транспортом Покупця (конкретизується в Заявках до Договору) ( п. 4.5. договору).

Розрахунку за кожну партію Товару, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат Постачальника (у разі поставки Товару транспортом Постачальника) здійснюється на умовах 100 % (Сто відсоткової) попередньої оплати в безготівковому порядку протягом 2-х банківських днів з дати отримання рахунку-фактури Покупцем за Товар виставлений на підставі відповідної двосторонньої погодженої Заявки, якщо інше не передбачено Заявками до даного Договору ( п. 3.1. договору).

Товар вважається оплаченим з моменту надходження в повному обсязі грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п. 3.4. договору).

Сторонами не заперечується, що на виконання умов договору поставки між сторонами у справі було оформлено лише Заявку від 05.02.2016 на поставку Товару на загальну суму 1 505 400,00 грн. ( а.с. 9).

Позивач не заперечує, що не всі поставки товару оформлялися сторонами на підставі заявок згідно додатку № 1 до договору, однак товар передавався відповідачем позивачу та оплачувався на виконання договору між сторонами.

За доводами позивача, на виконання договору між сторонами він сплатив (перерахував) відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 2 388 289,76 грн., що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 56 від 09.02.2016 на суму 1 505 400,00 грн. (а.с. 31);

- № 644 від 01.03.2016 на суму 453 709,76 грн. (а.с. 31);

- № 603 від 12.02.2016 на суму 229 500,00 грн. (а.с. 32);

- № 624 від 22.02.2016 на суму 199 680,00 грн. (а.с. 32)

При цьому відповідачем було поставлено товар на загальну суму лише 2 196 040,00 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- № РН-0000103 від 12.03.2016 на суму 208 440,00 грн. (а.с. 19);

- № РН-0000102 від 12.03.2016 на суму 169 180,00 грн. ( а.с. 20);

- № РН-0000122 від 21.03.2016 на суму 162 120,00 грн. ( а.с. 21);

- № РН-0000099 від 11.03.2016 на суму 193 000,00 грн. ( а.с. 22);

- № РН-0000079 від 02.03.2016 на суму 199 680,00 грн. ( а.с. 23);

- № РН-0000100 від 11.03.2016 на суму 193 000,00 грн. ( а.с. 24);

- № РН-0000089 від 10.03.2016 на суму 193 000,00 грн. ( а.с. 25);

- № РН-0000120 від 18.03.2016 на суму 191 456,00 грн. (а.с. 26);

- № РН-0000118 від 17.03.2016 на суму 191 456,00 грн. ( а.с. 27);

- № РН-0000109 від 15.03.2016 на суму 92 280,00 грн. ( а.с. 28);

- № РН-0000108 від 15.03.2016 на суму 172 928,00 грн. ( а.с. 29);

- № РН-0000040 від 19.02.2016 на суму 229 500,00 грн. (а.с. 30).

Всі накладні містять посилання у своєму тексті на договір № 77/02/16 від 05.02.2016 року.

З приводу загального розміру сплачених коштів та вартості відпущеного товару між сторонами спору немає.

Позивач стверджує, що він не отримав від відповідача товар на суму 192 249,76 грн., кошти за який сплатив у складі безготівкового перерахування на суму 453 709,76 грн. згідно платіжного доручення № 644 від 01.03.2016 року (а.с. 31).

Зі свого боку відповідач стверджує, що умови договору поставки № 77/02/16 від 05.02.2016 ним було виконано повністю, а товар на спірну суму позивач сам не забрав у відповідача і може це зробити у будь-який час.

Згідно п. 4.7. договору, строк поставки кожної окремої партії товару визначається в заявках на товар, але не повинен перевищувати 30 календарних днів з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Сторони не заперечують, що єдина оформлена ними заявка на придбання товару на суму 1505400,00 грн. (а.с. 9) вже виконана у повному обсязі, а решта товару відпускалася без таких заявок.

Позивач доводить, що після перерахування коштів в сумі 453 709,76 грн. згідно платіжного доручення № 644 від 01.03.2016 року (а.с. 31) він не зміг забрати товар на всю суму і вимушений був придбавати товар на спірну суму 192 249,76 грн. у іншого постачальника, оскільки він потрібен був йому протягом 30 днів після оплати.

При цьому позивач не надав доказів, що він 01 квітня 2016 року (30й день після перерахування коштів) прибув до відповідача забирати товар, а відповідач цей товар йому не видав.

Відповідач зазначив, що 04.04.2016 року він направив позивачу лист № 65/04-04 (а.с. 46) з нагадуванням забрати 25 тон аміачної селітри, на що позивач не відреагував.

Позивач вважає, що спірні кошти в сумі 192 249,76 грн. є отриманими відповідачем без належної правової підстави, оскільки товар на їх суму не було видано відповідачем у визначені договором строки.

Суд розцінює такі доводи не відповідаючими чинному законодавству, виходячи з такого:

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України (гл. 83 ЦК), яка встановлює загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов'язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вбачаться із матеріалів справи та пояснень представників сторін, перерахування спірних коштів у сумі 192 249,76 грн. здійснено позивачем згідно платіжного доручення № 644 від 01.03.2016 року (а.с. 31), повна сума перерахування за яким складає 453 709,76 грн.

Сторони вказують, що інших договірних чи позадоговірних стосунків між ними немає, крім тих, які оформлені договором поставки № 77/02/16 від 05 лютого 2016 року.

У призначенні платежу за платіжним дорученням № 644 від 01.03.2016 року (а.с. 31) вказано, що платіж проведено за селітру аміачну 26 т згідно рах. № 51 від 22.02.2016 року.

Відповідач надав суду копії всіх рахунків, на які міститься посилання у платіжних дорученнях на сплату коштів позивачем (а.с. 51-53) і з яких вбачається, що всі вони мають посилання на укладений між сторонами договір поставки № 77/02/16 від 05.02.2016 року.

З цього випливає, що всі оплати коштів позивачем проведено на виконання умов вказаного договору поставки, який укладено на строк до 31.12.2016 року (а.с. 8.1.) і строк його дії ще навіть не закінчився.

Сплата коштів на виконання умов договору між сторонами повністю виключає можливість здійснення такого перерахування і набуття грошових коштів без достатніх правових підстав.

Така ж оцінка правовідносин викладена і в висновках Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111 16 ГПК України, за I півріччя 2013 р., у п. 1 яких вказано, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Крім того, позивач не зміг пояснити, як може частина суми з одного і того ж самого платежу бути перерахованою із належними правовими підставами, а решта з цього ж платежу вважається перерахованою без достатніх правових підстав, якщо вони при цьому об'єднані спільним призначенням платежу.

Суд не погоджується, що позивач реалізував своє право на відмову від прийняття простроченого виконання за договором між сторонами в порядку ст. 612 ЦК України і це дає йому право вимагати повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Вимога на повернення коштів в сумі 192 249,76 грн. (а.с. 12) відповідачу не вручена, що перевірялося судом за даними Укрпошти (а.с. 54)

У відповідності до ч. 3 ст. 612 ЦК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Дана норма говорить саме про відшкодування збитків (ст. 22 ЦК), а не про право вимагати повернення безпідставно отриманих коштів по ст. 1212 ЦК України.

На підставі викладеного, якщо спірні грошові кошти були перераховані відповідачу на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки № 77/02/16 від 05.02.2016 року, то це повністю виключає обґрунтованість доводів позивача про отримання цих коштів відповідачем без достатньої правової підстави і можливість застосування ст. 1212 ЦК України для їх витребування.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 8 651,24 грн. та 3 % річних в сумі 1 485,33 грн., які нараховані на кошти основного боргу, які позивач просить стягнути з відповідача як безпідставно отримане майно в порядку ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведених вище підстав, а також з огляду на правову позицію, викладену у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з якою обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав, вимога позивача про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних на безпідставно набуті кошти (що позивач вважає доведеним) є також необґрунтованими.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 10 143,02 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 6.1 та 6.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у вищезгаданій ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

З огляду на те, що умовами укладеного між сторонами Договору поставки від 05.02.2016 року не було передбачено розміру відсотків за користування грошовими коштами, позивач вважає можливою до застосування в даному випадку ст. 1048 ЦК України із розділу про позику ЦК України для визначення розміру цих відсотків.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Дану норму для визначення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами позивач застосовує як аналогію до відносин сторін.

Постановою Верховного Суду України від 02.07.2013 року оприлюднено правовий висновок про те, що аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Апеляційним судом було правильно відмовлено у позові про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 4150,10 грн., нарахованих на підставі ст. ст. 536, 692, 1048 ЦК України, виходячи з того, що умовами укладеного між сторонами договору розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, договори поставки і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

За таких обставин правомірність нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ є недоведеною.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 192 249,76 грн. як безпідставно отриманих, 10 143,02 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1 485,33 грн. як 3 % річних та 8 651,24 грн. інфляційних. Тому у позові слід відмовити повністю.

При відмові у позові, на підставі ст. 49 ГПК України понесені у даній справі судові витрати повністю покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 22 червня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських