РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016Справа № 910/5737/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Микола Дем'яненко та партнери" (далі - Товариство) до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (далі - Підприємство) про стягнення 131 100,00 грн.,

за участі представників:

позивача: Борта П.С., за довіреністю від 28 березня 2016 року,

відповідача: Башинського О.Д., за довіреністю від 11 січня 2016 року № 6-40,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що ухилення з боку відповідача сплатити вартість фактично наданих послуг по оренді та обслуговуванню мобільних туалетних кабін у період з 30 квітня 2011 року по 2 травня 2011 року та з 7 травня 2011 року по 9 травня 2011 року спричинило збитки виконавцю таких послуг - товариству з обмеженою відповідальністю «Екосервіс-Україна». Останній на підставі договору про відступлення права вимоги від 10 серпня 2015 року та додаткової угоди від 1 березня 2016 року (далі - договір відступлення) відступив на користь позивача право вимоги до Підприємства за актом прийому-здачі виконаних робіт від 4 травня 2011 року, актом прийому-здачі виконаних робіт від 10 травня 2011 року та гарантійним листом від 6 травня 2011 року. З огляду на вказане Товариство, посилаючись на положення статей 22, 193, 512, 526, 530, 612, 625, 901, 903, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норми статей 173, 174, 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України) просило стягнути з відповідача 131 100,00 грн. збитків, що є собівартістю оренди та обслуговування мобільних туалетних кабін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 квітня 2016 року порушено провадження у справі № 910/5737/16 та призначено її розгляд на 21 квітня 2016 року.

У судовому засіданні, призначеному на 21 квітня 2016 року, було оголошено перерву до 19 травня 2016 року.

Ухвалою суду від 19 травня 2016 року продовжено строк розгляду спору за клопотанням позивача. У судовому засіданні оголошено перерву до 9 червня 2016 року.

Під час судового засідання 9 червня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позові та додаткових письмових поясненнях, поданих до суду через канцелярію суду 28 квітня 2016 року та 19 травня 2016 року.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві, поданому до суду через канцелярію 19 квітня 2016 року, та в додаткових поясненнях від 13 травня 2016 року. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що наявність підписаних директором Підприємства Гізатуліним А.М. акту прийому-здачі виконаних робіт від 4 травня 2011 року, акту прийому-здачі виконаних робіт від 10 травня 2011 року та гарантійного листа від 6 травня 2011 року без укладення відповідного правочину з дотриманням норм чинного законодавства не є достатніми доказами наявної суми заборгованості відповідача перед ТОВ «Екосервіс-Україна». Так, Підприємство стверджує, що заміна кредитора в зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, та оскільки таке зобов'язання між відповідачем та ТОВ «Екосервіс-України» відсутнє, то Товариство, як новий кредитор, безпідставно звернувся з даним позовом до суду. Також, відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог Товариства.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Екосервіс-Україна» (далі - Виконавець) у період з 30 квітня 2011 року по 2 травня 2011 року та з 7 травня 2011 року по 9 травня 2011 року було надано відповідачу послуги з оренди та обслуговування мобільних туалетних кабін (далі - МТК), про що вказаними юридичними особами було складено та підписано акти прийому-передачі виконаних послуг оренди та обслуговування МТК від 4 травня 2011 року та 10 травня 2011 року. У свою чергу проведення оплати за надані послуги гарантувалась з боку відповідача гарантійним листом від 6 травня 2011 року № 1-320.

З наявних у матеріалах справи копій вищевказаних документів вбачається, що спірні акти укладені між сторонами на виконання договору № 3711 від 28 квітня 2011 року. Однак у межах розгляду справи Господарського суду міста Києва № 910/10477/15 судами встановлено, що Виконавцем не було дотримано вимоги статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», зокрема, щодо складання типового договору про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 27 липня 2010 року № 925 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2010 року №655/17950, а тому факт існування договору № 3711 від 28 квітня 2011 року визнано недоведеним.

Згідно з частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій) (пункт 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 4 червня 2015 року, постанова Київського апеляційного господарського суду від 13 липня 2015 року та постанова Вищого господарського суду України від 18 грудня 2015 року в справі № 910/10477/15 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Виконавець 3 квітня 2014 року та 14 квітня 2015 року звертався до відповідача з претензіями про сплату суми заборгованості за надані послуги, втому числі й за спірними актами, проте відповіді або грошових коштів від Підприємства не надійшло.

10 серпня 2015 року між Виконавцем та Товариством було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого (у редакції додаткової угоди від 1 березня 2016 року) позивач набув право вимоги за актом прийому-здачі виконаних робіт від 4 травня 2011 року, актом прийому-здачі виконаних робіт від 10 травня 2011 року та гарантійним листом від 6 травня 2011 року, підписаними між ТОВ «Екосервіс-Україна» та Підприємством.

Товариство, як новий кредитор, 17 лютого 2016 року скерувало відповідачу претензію, в якій просило сплатити суму заборгованості за актами здачі-приймання виконаних робіт від 4 травня 2011 року та від 10 травня 2011 року. Підприємство залишило вказану претензію без виконання.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що ухилення Підприємства від здійснення оплати фактично наданих послуг з оренди та обслуговування МТК у період з 30 квітня 2011 року по 2 травня 2011 року та з 7 травня 2011 року по 9 травня 2011 року завдає йому збитків, розмір яких дорівнює собівартості послуг з оренди та обслуговування МТК.

У свою чергу відповідач в судовому засіданні зауважував, що позивач намагається застосувати позадоговірну (деліктну) відповідальність за дії працівників Підприємства.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 2 статті 22 ЦК України).

Частиною 1 статті 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року в справі № 3-210гс14, яка відповідно до норм статті 11128 ГПК України є обов'язковою для застосування.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями статті 43 ГПК України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що Товариством не доведено належними та допустимим доказами всіх необхідних складових завданої йому шкоди, а саме: вини Підприємства та причинно-наслідкового зв'язку між його діями та шкодою, з якими законодавець пов'язує можливість покладення на відповідача обов'язку відшкодувати шкоду позивачу. Так, судом встановлено, що, незважаючи на недоведеність наявності укладеного у встановленій законом формі договору, між сторонами виникли договірні відносини з надання послуг, що в свою чергу підтверджується відповідними актами прийому-передачі виконаних послуг та гарантійним листом на їх оплату. Ухилення контрагента від вчинення конклюдентних дій щодо оплати наданих йому послуг не є підставою для стягнення збитків. У той же час позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав і інтересів, обравши належний спосіб їх захисту.

З'ясувавши всі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у ній доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з їх необґрунтованістю.

Також, розглянувши подану Підприємством заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до вимог статей 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за приписами статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш, ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна правова позиція міститься у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, підстави і для застосування строку позовної давності у даній справі у суду відсутні.

На підставі положень статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко