ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 червня 2016 р. Справа № 918/251/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг-Технологія"

до відповідача Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство" "Рокитнівський держспецлісгосп"

про стягнення в сумі 202 119,53 грн

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 17.03.2016 року

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг-Технологія" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство" "Рокитнівський держспецлісгосп" (відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 38 783,89 дол США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.01.2013 року складає 309 999,66 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

06.05.2008 року між позивачем (лізингодавець) та відповідачем (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 5/RO (договір), за умовами якого лізингодавець придбаває у продавця у власність, а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від лізингодавця у платне користування, а після виплати лізингових платежів у власність, в обумовлені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації, зазначеної в додатку № 1 до цього договору.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу, що стверджується актом № 1 прийому-передачі майна від 08.05.2008 року.

Відповідач своїх зобов'язань зі сплати лізингових платежів належним чином не виконав, у зв'язку з чим повернув позивачеві предмет лізингу згідно з актом прийому-передачі від 24.01.2013 року.

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором, яка утворилася станом на 24.01.2014 року, а саме: 29 956,24 дол США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.01.2013 року складає 239 440,23 грн., пеню в розмірі 827 дол США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.01.2013 року складає 70 559,43 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 1, 6, 10, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 554, 610-612, 625, 627, 806 ЦК України, ст. 174 ГК України.

Ухвалою від 06.04.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 18.04.2016 року.

Ухвалою від 18.04.2016 року розгляд справи відкладено на 28.04.2016 року.

Ухвалою від 28.04.2016 року розгляд справи відкладено на 12.05.2016 року.

12.05.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких останній із розміром заявлених позовних вимог не погоджується, оскільки розрахунок здійснений без врахування рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 17/184 від 20.01.2010 року, а також просить суд застосувати позовну давність.

Ухвалою від 12.05.2016 року розгляд справи відкладено на 23.05.2016 року.

У судовому засіданні 23.05.2016 року оголошено перерву до 09.06.2016 року, представником позивача заявленого клопотання про продовження строку розгляду господарського спору на 15 днів, яке судом задоволене.

У судовому засіданні представником позивача на виконання вимог ухвал суду надано розрахунок заборгованості відповідача з 01.01.2010 року по 24.01.2013 року в розріз викупної вартості предмета лізингу та винагороди лізингодавця, розмір якої склав 195 169,30 грн, а також пені на суму 6 850,23 грн.

Надані позивачем розрахунки оцінюються судом як зменшення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.05.2008 року між позивачем (лізингодавець) та відповідачем (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 5/RO (договір), за умовами якого лізингодавець придбаває у продавця у власність, а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від лізингодавця у платне користування, а після виплати лізингових платежів у власність, в обумовлені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації, зазначеної в додатку № 1 до цього договору (п. 1.1. договору).

У п. 10.1. договору сторони погодили, що строк дії лізингу - 01.04.2013 року. Зазначений строк може бути змінений у порядку, передбаченому п.п. 9.1.-9.4.4. цього договору.

Відповідно до специфікації предметом договору є автомобіль КІА Sorento 2,5D LX, виробник - ВАТ "ЛУАЗ", чорного кольору УС черней/ СУ серій, вартість з ПДВ - 175 007,60 грн.

За п.п. 1.2.-1.6. договору ціна майна складає 175 007,60 грн з ПДВ. Авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок плати майна складає 15% від суми до оплати, зазначеної в п. 1.2. цього договору, що складає 26 251,14 грн з ПДВ, і підлягає сплаті протягом 3-х днів з дати підписання цього договору. Поставка майна здійснюється на умовах, вказаних у договорі купівлі-продажу автомобіля № 524-04 від 23.04.2008 року, на складі продавця, що знаходиться за адресою: вул. Млинівська,3, м. Рівне. Лізингодавець повідомляє лізингоодержувача про те, що предмет лізингу буде знаходитися в заставі ПриватБанку, з яким у лізингодавця укладений кредитний договір на залучення коштів з метою виконання умов цього договору, до моменту переходу права власності на майно лізингоодержувачу.

Згідно з п. 3.1. договору передача лізингодавцем і прийому лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється за тристороннім актом прийому-передачі, що є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу № 524-04 від 23.04.2008 року, не пізніше 7-днів від дати підписання цього договору.

08.05.2008 року між позивачем та відповідачем підписано акт № 1 прийому-передачі майна, що є предметом договору лізингу.

Частинами 1, 3, 7 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Пунктами 2.1.-2.4. договору передбачено, що майно передається лізингодавцем в лізинг лізингоодержувачу на умовах оплати лізингових платежів. Розмір, склад, строки сплати лізингових платежів встановлюються в графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в додатку № 2, що є невід'ємною частиною цього договору. Суми лізингових платежів зафіксовані в доларах США та сплачуються в гривні по поточному курсу Приватбанку щодо долара США на дату сплати чергового лізингового платежу. Процентна ставка, що сплачується лізингоодержувачем як компенсація процентів за кредитом, встановлюється в розмірі 15% річних від суми залишку невиплаченої вартості предмета лізингу, виходячи із фактичної кількості днів користування предметом лізингу, і 360 днів у році. Лізингоодержувач сплачує лізингодавцю винагороду за отримане майно 18,50% річних від суми залишку невиплаченої вартості предмета лізингу на дату сплати чергового лізингового платежу відповідно до графіка внесення лізингових платежів, зазначеному в додатку № 2, що є невід'ємною частиною цього договору.

До обов'язків лізингоодержувача, віднесена, зокрема виплата лізингових платежів, що включають: суму, що відшкодовує при кожнім платежі частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію лізингодавцю відсотків за кредитом, інші витрати, безпосередньо пов'язані з договором, передбачені цим договором згідно з Додатком № 2, не пізніше дати, зазначеної в додатку № 2, що є невід'ємною частиною цього договору, на рахунок лізингодавця (підп. 7.2.15. п. 7.2. договору).

Графік лізингових платежів (Додаток №2 до договору) встановлює дату оплати першого та періодичних лізингових платежів, суму лізингового платежу у доларах США щодо кожної дати платежу та його складові частини - суму викупу предмета лізингу та винагороди (комісії) лізингодавця у доларах США.

Лізингові платежі включають комісію лізингодавця за передане у лізинг майно та суму, що відшкодовує вартість предмета лізингу, тому за своєю правовою природою договір лізингу щодо винагороди містить елементи договору найму (оренди), а щодо відшкодування вартості предмета лізингу - договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.3. договору протягом усього строку дії цього договору майно є власністю лізингодавця. Майно переходить у власність лізигоодержувача за умови сплати лізингодавцю всієї суми лізингових платежів у строки, передбачені Додатком № 2 до цього договору.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором.

За п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову (ч.ч. 2, 3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За підп. 6.1.3. п. 6.1. договору лізингодавець має право вимагати повернення майна у випадках, передбачених п. 9.1. договору.

У свою чергу, п. 9.1. договору врегульовано підстави для розірвання договору. Так, договір підлягає розірванню, зокрема з ініціативи лізингодавця: у 3-х денний строк у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов'язань, передбачених цим договором; не пізніше 3-х днів з моменту одержання ухвали суду про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна; не пізніше 3-х днів у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу, якщо прострочення оплати складає більше 30 днів (підп. 9.1.2. договору).

З викладеного вбачається, що повернення предмету лізингу пов'язується із розірванням договору лізингу.

За приписами ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

У п. 9.3. договору сторони погодили, що у випадку розірвання договору майно повинне бути повернуте протягом 3-х днів за актом прийому-передачі у тому стані, у якому воно було отримане з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.01.2013 року між позивачем та відповідачем підписано акт прийому-передачі, за яким лізигоодержувач повернув лізингодавцеві предмет лізингу.

На дату припинення договору (за розрахунком, наданим позивачем на виконання вимог ухвали, та з врахуванням рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 17/184 від 20.01.2010 року) відповідач мав заборгованість зі сплати лізингових платежів, які підлягали оплаті відповідно до передбачених графіком дат платежів за період із 01.01.2010 року по 24.01.2013 року, у загальній сумі 195 169,30 грн, з яких: 151 683,96 грн - заборгованість за викупом предмета лізингу та 43 485,34 грн - заборгованість за винагородою (комісією) лізингодавця.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно із ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.

Вказана позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 3-31гс13 від 29.10.2013 року.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 43 485,34 грн, тобто винагорода (комісія) лізигодавця.

Разом з тим відповідачем у справі подано заяву про застосування позовної давності.

Судом з наявних матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 29.03.2016 року, що стверджується штемпелем на конверті, проставленим підприємством звязку.

За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до п. 8.13. договору позовна давність за вимогами про стягнення лізингових платежів, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору внесення лізингових платежів повинно здійснюватися 16 числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з наступного дня після настання строку платежу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року.

Таким чином, до вимог, строк виконання яких настав до 29.03.2011 року, тобто до вимог в розмірі 29 499,56 грн, підлягає застосуванню позовна давність, а відтак до задоволення належать вимоги в сумі 13 985,78 грн.

Судом також досліджено обставини, пов'язані із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним сум, що є предметом даного спору.

Так, ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак, можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

З наявних матеріалів справи та пояснень присутніх представників сторін судом не встановлено обставин, пов'язаних із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним заборгованості, що є предметом позовних вимог у цій справі.

Крім того, позивачем за неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо сплати лізингових платежів нараховано пеню, розмір якої склав 6 950,23 грн.

Право позивача на нарахування пені передбачене п. 8.1. договору, згідно з яким у випадку порушення лізингоодержувачем зобов'язань зі сплати лізингових платежів, передбачених п.п. 2.1.-2.4., 7.2.15 цього договору, і у Додатку № 2, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті (постанова Верховного Суду України від 01.04.2015 року).

Як вбачається з матеріалів справи, суми платежів, що визначені в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховані позивачем у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюються, тобто залишаються гривневими.

Суд, здійснивши перерахунок пені на заборгованість з винагороди лізингодавця (з урахуванням позовної давності та вимог, встановлених ст.ст. 253, 254 ЦК України), встановив, що її розмір становить 829,76 грн (при заявленому - 6 950,23 грн) (розрахунок додається), отже пеня підлягає частковому задоволенню.

Судом також встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством.

Так, за подання позовної заяви, з урахуванням нового розрахунки сум, заявлених до стягнення, позивач повинен був сплатити 3 031,79 грн судового збору.

Згідно з платіжним дорученням № 2031 від 24.03.2016 року позивачем сплачено 4 649,99 грн судового збору, що на 1 618,20 грн більше від встановленого Законом України «Про судовий збір» розміру.

Відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Щодо судового збору в розмірі 3 031,79 грн, то згідно зі ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство" "Рокитнівський держспецлісгосп" (вул. Миру,1, с. Рокитне, Рокитнівський район, Рівненська область, 34208, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг-Технологія" (вул. Набережна Перемоги, 32, м. Дніпропетровськ, 49094, ) 13 985,78 грн заборгованості за винагородою лізингодавця, 829,76 грн пені за винагородою лізингодавця, 222,23 грн судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 181 183,52 грн основного боргу та 6 120,47 грн пені відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 10.06.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.