Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від 15 червня 2016 року у справі №927/389/16

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г., розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/389/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний млин», вул.Межигірська, 83, м. Київ, 04080

до відповідача: Державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів», пров. Урожайний, 16, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

про стягнення 175157грн.18коп. збитків

у присутності представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №1-264 від 27.04.2016)

від відповідача: не зявився.

В судовому засіданні 15.06.2016 на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 175157грн.18коп. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору №40 від 18.01.2016 надання послуг зерновим складом позивач передав на зберігання відповідачу жито. За твердженням позивача, відповідач на його вимогу не повернув частину переданого на зберігання жита у кількості 65519кг, внаслідок чого позивачу завдано збитки у розмірі вартості цього втраченого зерна, які він і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Відповідач в письмовому відзиві на позов визнає позов в частині стягнення збитків в сумі 175157грн.18коп., та вказує, що з акту-розрахунку №4к від 10.03.2016 вбачається залишок невідвантаженого зерна жита в кількості 65519кг. Крім того, відповідач повідомляє, що позивач по договору №40 від 18.01.2016 надання послуг зерновим складом має сплатити відповідачу 26642грн.30коп. за надані останнім послуги, в звязку з чим просив вирішити питання взаємозаліку в судовому засіданні.

В судовому засіданні, яке відбулось 15.06.2016, прийняв участь представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату.

Враховуючи, що явка представника відповідача не визнавалась господарським судом обовязковою, тому відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України участь в господарських засіданнях є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд та яким відповідач не скористався. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача в засіданні господарського суду за наявними у справі матеріалами.

У звязку із задоволенням клопотання позивача про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представника позивача, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

18 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Столичний млин» (поклажодавець за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» (зерновий склад за договором, відповідач у справі) укладено договір надання послуг зерновим складом №40 (далі за текстом рішення договір), за умовами якого поклажодавець зобовязався передати, а зерновий склад зобовязався прийняти на зберігання зерно жита фактичної якості, та кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшла на карточку поклажодавця і засвідчується складськими квитанціями, що видаються зерновим складом поклажодавцеві.

За умовами, викладеними в п.1.2. договору, на зберігання передається жито 2 класу 2007 року у кількості 302,900тонн та жито 2 класу 2009 року у кількості 3418,980тонн.

Відповідно до п.1.3. 1.4 договору зерновий склад забезпечує знеособлене зберігання зерна за культурами, класами і роками врожаю. До зернового складу не переходить право власності на зерно поклажодавця.

Згідно із п. 11.1. договору договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобовязань.

Доказів розірвання або визнання недійсним договору №40 від 18.01.2016 в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України, він є обовязковим для виконання сторонами.

Надаючи юридичну кваліфікацію відносинам сторін, які виникли між ними у звязку з укладенням договору №40 від 18.01.2016, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 66 Цивільного кодексу України, а також норми спеціального щодо даної сфери суспільних відносин Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

В силу ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.2, 3 ст.26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобовязується за плату зберігати зерно, що передане йому субєктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

В силу ч.1 ст.37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Згідно із ч.1 ст.43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

На виконання умов договору зберігання позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання зерно: жито 2 класу 2007 року врожаю у кількості 296640кг та жито 2 класу 2009 року врожаю у кількості 3418980кг, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №436 від 18.01.2016, №437 від 18.01.2016 та №213 від 25.02.2016, та не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно із п.2.1. договору строк зберігання починається з моменту фактичної передачі (постачання або переоформлення) зерна зерновому складу та закінчується з моменту відвантаження поклажодавцю або переоформлення на нового власника, але не пізніше ніж «31» травня 2016 року по кількості календарних днів фактичного періоду зберігання.

Разом з тим, п.2.3. договору передбачено, що поклажодавець має право вимагати повернення зерна, навіть якщо передбачений п.2.1. цього договору строк зберігання не закінчився, а зерновий склад повинен повернути зерно зі зберігання поклажодавцеві після кінцевого розрахунку за надані послуги при предявленні оригіналів документів (письмового клопотання, доручення, складських документів, доручення на представника на право підпису товарно-транспортної накладної).

Відповідно до ст.953 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Аналогічні правила містяться і в ст.35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», відповідно до якої зерновий склад зобовязаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

За повідомленням позивача відповідач станом на 15.03.2016 відвантажив жито 2 класу 2007 року в кількості 295900кг та жито 2 класу 2009 року в кількості 3348460кг, на підтвердження чого надано товарно-транспортні накладні за січень, лютий та березень 2016 року (а.с.29-130).

Згідно із п.3.2. договору передача зерна зерновим складом поклажодавцю зі зберігання та розрахунки проводиться у заліковій вазі, виходячи з фактичної якості зерна, що визначилась в партії у процесі доробки та зберігання зерна на момент відвантаження. До остаточної видачі поклажодавцю підлягає зерно, прийняте на зберігання за зміною % вологості, смітної домішки при відвантаженні, зменшеної за рахунок норм природних втрат з видачею акту-розрахунку.

Як вбачається з акту-розрахунку №3р від 15.02.2016 на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита в кількості 740кг.

Як вбачається з акту-розрахунку №4к від 10.03.2016 на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита в кількості 5001кг.

За твердженням позивача відповідач не відвантажив в повному обсязі жито, яке прийнято ним на зберігання на підставі договору №40 від 18.01.2016, в звязку з чим залишок невідвантаженого жита станом на день подання позовної заяви становить 65519кг.

За повідомленням позивача він листом №1-130 від 16.03.2016 звертався до відповідача з вимогою повернути залишок невідвантаженого жита вагою 70520кг у триденний строк з моменту отримання листа. До вказаного листа позивачем також додано акт звірки кількості зерна на зберіганні станом на 15.03.2016 для підписання відповідачем.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опису вкладення у цінний лист вищевказаний лист та акт звірки отриманий відповідачем 22.03.2016.

Проте, як зазначає позивач, відповідач в порушення домовленостей по договору №40 від 18.01.2016, не виконав взятого на себе зобовязання по відвантаженню зерна в повному обсязі та відповіді на лист не надав.

Як вказує позивач, він звертався до відповідача з претензією №1-143 від 23.03.2016, в якій зазначив, що залишок невідвантаженого зі складу жита становить 65519кг, у звязку з чим просив відшкодувати завдані йому цим збитки у розмірі вартості невідвантаженого зерна, а саме у розмірі 175157грн.18коп.

Вказана претензія, як свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опис вкладення у цінний лист, отримана відповідачем 29.03.2016.

За повідомленням позивача, відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги претензії щодо відшкодування збитків не виконав.

В звязку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача збитків у розмірі 175157грн.18коп., що складає вартість невідвантаженого зерна у кількості 65519кг.

Правовою підставою позовних вимог позивач визначає, зокрема, ст.951 Цивільного кодексу України.

В силу ч.1 ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Аналогічні правила містяться і в ст.34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», відповідно до якої збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом: за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна.

Оскільки, фактично спір, який вирішується у межах даної справи, стосується стягнення збитків у розмірі вартості неповернутого зерна, тому до відносин які виникли між сторонами у звязку зі зберіганням майна, підлягають застосуванню також загальні правила про відповідальність учасників правовідносин за порушення зобовязань, закріплені у нормах глави 51 Цивільного кодексу України та глави 24 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу ч.1, 2 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1, 2 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, системний аналіз норм, які регулюють відносини зі зберігання майна та норм, які регулюють відповідальність за невиконання господарського зобовязання, свідчить, що за незбереження майна, переданого на зберігання, встановлюється цивільно-правова відповідальність, яка наступає при наявності передбачених законом всіх складових елементів господарського правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою і збитками, а також вини у заподіянні збитків. При цьому, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що у спорах про відшкодування збитків обовязок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, то позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт понесення збитків та розмір заявленої до стягнення суми збитків, а також наявність причинно-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та збитками. За відсутності хоча б одного із наведених елементів складу господарського правопорушення відповідальність у вигляді збитків не настає.

Так, стверджуючи про протиправність поведінки відповідача, позивач зазначає, що відповідачем невідвантажено 65519кг жита, переданого йому на зберігання на підставі договору №40 від 18.01.2016.

Разом з тим, факт неповернення відповідачем жита саме в кількості 65519кг не підтверджений позивачем жодним належним та допустимим доказом.

Наданий позивачем акт звірки кількості зерна на зберіганні станом на 15.03.2016 (а.с.136), який направлявся відповідачу з вимогою про повернення зерна (лист №1-130 від 16.03.2016) відповідачем не підписаний.

При цьому, як вказано у даних документах, кількість неповернутого зерна становить 70520кг. Але, суд звертає увагу на той факт, що на момент направлення листа №1-130 від 16.03.2016, відповідачем, як зазначено в цьому листі, вже було відвантажено жита 2 класу 2007 року в кількості 295900кг та жита 2 класу 2009 року в кількості 3348460кг, та вже існували акт-розрахунок №3р від 15.02.2016, на підставі якого сторонами проведено списання жита в кількості 740кг та акт-розрахунок №4к від 10.03.2016, за яким сторонами проведено списання жита в кількості 5001кг.

Натомість в направленій відповідачу претензії №1-143 від 23.03.2016, позивачем вже зазначено про неповернення відповідачем жита в кількості 65519кг.

Будь-які інші докази (акти звірки між сторонами, складські квитанції з відмітками про їх погашення), на підставі яких суд може прийти до беззаперечного вісновку щодо кількості неповернутого зерна, позивач суду не надав.

Отже, наявні у матеріалах справи документи, на які позивач посилається як на доказ кількості непереданого відповідачем зерна, є суперечливими, а тому суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт неповернення відповідачем позивачу жита саме у кількості 65519кг. В звязку з цим судом також не приймається визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.538 Цивільного кодексу України виконання свого обовязку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обовязку, є зустрічним виконанням зобовязання. При зустрічному виконанні зобовязання сторони повинні виконувати свої обовязки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобовязанні свого обовязку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обовязку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обовязку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Аналіз умов договору, зокрема п.2.3., 3.1., 3.3, 6.6. свідчить, що обовязку відповідача відвантажити зерно передує обовязок позивача, зокрема, здійснити кінцевий (повний) розрахунок з відповідачем за надані послуги і передплату по відвантаженню, направити представника з належними документами.

Позивач доказів виконання покладених на нього вищенаведеними пунктами договору обовязків, зокрема направлення до відповідача свого представника для прийняття зерна, суду не надав.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

В силу ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом з тим, ч.4 наведеної статті закону передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

При цьому, в силу ч.1 ст.613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку.

До того ж суд приймає до уваги умову договору, викладену в п.6.5., відповідно до якого сторонами передбачено, що в разі не проведення поклажодавцем сплати за фактично проведені послуги в термін, запропонований в п.п. 6.4., зерновий склад має право самостійно провести натуральну форму розрахунку утримання безумовної частки зерна, яка знаходиться на зберіганні на суму вартості виконаних робіт, виходячи з цін, що склались в регіоні на період реалізації зерна.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено протиправність поведінки відповідача, та наявність причино-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та заподіянням заявлених до відшкодування збитків.

Крім того, відповідно до ч.1, 3, 4 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог чинного законодавства. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобовязання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.623 Цивільного кодексу України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Аналіз умов договору та норм спеціального щодо спірних відносин Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» свідчить, що ними не врегульовано порядку розрахунку вартості зерна для визначення розміру збитків, які підлягають відшкодуванню поклажодавцю у випадку втрати, нестачі цього зерна.

А тому до спірних відносин, підлягають застосування загальні правила відшкодування збитків, закріплені, зокрема в ст.225 Господарського кодексу України та ст.623 Цивільного кодексу України.

Отже при визначенні розміру збитків мають враховуватись або ціни, що існували на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків або ціни, що існують на день винесення спірного рішення.

В порушення вищенаведених вимог чинного законодавства, позивачем розрахунок розміру збитків здійснений, виходячи з ціни, за якою ним придбано зерно у Державного агентства резерву України на підставі договору №Юр-2в/963-2015 від 30.12.2015 купівлі-продажу (відпуску) матеріальних цінностей державного резерву.

В договорі №40 від 18.01.2016 надання послуг зерновим складом відсутні будь-які умови щодо порядку визначення ціни зерна, переданого на зберігання, у разі його нестачі або втраті.

Відповідно до ч.2 ст.623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Позивачем не доведено, що на день подання даного позову або на день винесення рішення ціна на спірне зерно, є саме такою, за якою позивач придбав це зерно в грудні 2015 року, та яка застосована позивачем при розрахунку заявлених до стягнення збитків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння йому збитків саме у заявленому до стягнення розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Крім того, як зазначено в підп.2.3 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного зясування місцевим господарським судом обставин справи.

Позивачем не доведено належними доказами наявність таких елементів складу господарського правопорушення, при яких настає відповідальність у вигляді відшкодування збитків, як протиправність поведінки відповідача, причинно-наслідковий звязок між поведінкою відповідача та заподіянням збитків, а також розміру збитків; клопотання про витребування таких доказів у звязку з неможливістю самостійного їх надання позивачем суду не подано.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, у звязку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Клопотання відповідача, викладене у відзиві на позов, про вирішення в судовому засіданні питання взаємозаліку вимог позивача та заборгованості позивача за надані відповідачем послуги зберігання, в межах даної справи розгляду не підлягає, оскільки нормами чинного законодавства, зокрема ст.203 Господарського кодексу України та ст.601 Цивільного кодексу України встановлений особливий порядок проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Керуючись Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні», ст.216, 217, 218, 225 Господарського кодексу України, ст.538, 610, 611, 612, 613, 623, 629, 936, 938, 951, 953 Цивільного кодексу України, ст.22, 32, 33, 49, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано 21 червня 2016 року.

Суддя Т.Г. Оленич