ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.06.16р. Справа № 904/2204/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області

про стягнення 4 408 464 грн. 15 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 14-109 від 18.04.14р.;

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 27/016-юр від 05.01.16р.; ОСОБА_3, дов. 3 11/016-юр від 05.01.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот" заборгованість в розмірі 4 408 464 грн. 15 коп., з яких: 1 126 559 грн. 99 коп. - пеня, 136 631 грн. 45 коп. - 3% річних, 3 145 272 грн. 71 коп. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 15.11.2013р. №14/766069-БО-5/3 щодо своєчасної оплати вартості спожитого природний газ у період з січня по березень та з жовтня по грудень 2014р.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, у відзиві на позов зазначив, що позивачем невірно виконаний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних, оскільки у період нарахування позивачем включені дні фактичної оплати відповідачем вартості спожитого газу. Надав власний контррозрахунок, відповідно до якого пеня складає 1 115 070 грн. 22 коп., 3% річних 127 208, 28 коп., інфляційні збитки 2 775 524 грн. 94 коп. Крім того, зауважив, що позовні вимоги щодо стягнення пені повністю покриваються вимогами зі стягнення інфляційних втрат, які фактично є збитками внаслідок несвоєчасного розрахунку за договором. Разом з тим, просив суд прийняти до уваги, що несвоєчасна оплата відповідачем отриманого від позивача природного газу була обумовлена обєктивними причинами, які не залежали від відповідача, а саме, затримкою оплати вартості виробленої відповідачем теплової енергії з боку ТОВ „Теплосервіс, яке забезпечує надання послуг теплопостачання відповідним споживачам (населенню, підприємствам, організаціям тощо).

17.05.2016р. відповідачем до суду надано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій від 16.05.2016р. № 016/юр/м-3, згідно якого ПАТ „Дніпроазот просить суд використати своє право, визначене ст. 233 ГК України, та зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 95%.

Представник позивача проти поданого відповідачем клопотання заперечував, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошувалися перерви з 19.04.2016р. до 24.05.2016р., з 24.05.2016р. до 09.06.2016р., з 09.06.2016р. до 14.06.2016р.

В порядку ст.85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2013р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладений договір купівлі-продажу природного газу № 14/766069-БО-5/3 (надалі - Договір), відповідно до умов якого, позивач зобовязався передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ „Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього ОСОБА_4 (п. 1.1 ОСОБА_4).

Відповідно до розділу 11 ОСОБА_4 Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

За умовами п. 1.2 ОСОБА_4 в редакції додаткової угоди № 1 від 29.01.2014р. газ, що продається за цим ОСОБА_4, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

У пункті 2.1 ОСОБА_4 в редакції додаткової угоди № 1 від 29.01.2014р. сторони визначили, що продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 2 087,000 тис. куб. м., у тому числі в узгодженій кількості по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.3 ОСОБА_4 приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 ОСОБА_4).

Згідно п. 5.1 ОСОБА_4 ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ.

Протягом договірного періоду сторони вносили зміни до ОСОБА_4 в частині ціни газу, по що укладали додаткові угоди № 1 від 29.01.2014р., № 2 від 11.04.2014р., № 3 від 14.05.2014р., № 4 від 06.06.2014р., № 5 від 05.09.2014р., № 6 від 07.11.2014р., № 7 від 05.12.2014р.

За умовами п. 6.1 ОСОБА_4, оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов ОСОБА_4 позивач за періоди січень - квітень 2014р. та жовтень - грудень 2014р. поставив відповідачу природний газ у загальному обсязі 1 567,852 тис. куб.м. на загальну суму 8 018 114 грн. 62 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу за визначений період (а.с. 27-32). Зазначені акти приймання - передачі природного газу підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень до них.

Відповідач за отриманий природний газ розрахувався несвоєчасно, сплативши вартість поставленого природного газу за період січень-лютий 2014 року у грудні 2014р., за березень, жовтень-грудень 2014 року у травні 2015р., що підтверджується кінцевим сальдо по підприємству відповідача, довідкою по операціях із підприємством відповідача, копіями платіжних доручень та банківських виписок.

Згідно п. 7.2 ОСОБА_4 у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 ОСОБА_4 він зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У пункті 9.3 ОСОБА_4 сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим ОСОБА_4 (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю 5 років.

За розрахунком позивача підлягає стягненню пеня за загальний період з 15.02.2014р. по 07.05.2015р., розрахована за кожним актом окремо, у загальному розмірі 1 126 559 грн. 99 коп.

На підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та вимагає стягнути з відповідача суму 3 145 272 грн. 71 коп., на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляції за період з лютого 2014р. по квітень 2015р. та суму 136 631 грн. 45 коп. 3 % річних за загальний період з 15.02.2014р. по 07.05.2015р., розраховані за кожним актом окремо.

На час розгляду справи доказів сплати заборгованості відповідачем не надано.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору купівлі-продажу природного газу, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 509, ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання.

Відповідно до ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Оскільки при проведенні розрахунку пені позивачем не враховано, що день оплати не вважається днем прострочки виконання зобовязання, а також приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, згідно перерахунку, здійсненого господарським судом, до стягнення з відповідача підлягає пеня у загальному розмірі 1 116 201 грн. 02 коп. та 3% річних в сумі 135 889 грн. 20 коп. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити

Водночас, господарським судом не приймається до уваги контррозрахунок пені та 3% річних, здійснений відповідачем, оскільки ним не було враховано положень ч. 6 ст. 232 ГК України та невірно визначені періоди розрахунку пені за зобовязаннями, що виникли у лютому та березні 2014р., а також допущені арифметичні помилки під час підрахунку загального розміру 3% річних (а.с. 89, 90).

За змістом частини 3 пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015р. по справі № 917/1667/14.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вищевказаних вимог, а саме: до періодів нарахування включені місяці, в яких мав бути здійснений розрахунок, а також місяці, в яких існувала заборгованість не повний місяць; до того ж, позивачем не було враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань, а при розрахунку інфляційних за грошовими зобовязаннями, що виникли у березні 2014р., допущено арифметичну помилку. Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи. Тому, згідно розрахунку, виконаного господарським судом, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у загальному розмірі 2 775 524 грн. 94 коп. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені ОСОБА_4, майново-господарські зобовязання перед позивачем з оплати поставленого природного газу, чим порушив умови укладеного із позивачем ОСОБА_4 та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 3% річних в сумі 135 889 грн. 20 коп. та інфляційних втрат в розмірі 2 775 524 грн. 94 коп. - є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи відповідач заявив клопотання про зменшення розміру нарахованої позивачем пені та просив суд врахувати, статус відповідача як єдиного виробника теплової енергії для житлового масиву «Соцмісто» м. Дніпродзержинськ; повну оплату відповідачем отриманого від позивача природного газу за ОСОБА_4; важливість збереження господарської діяльності відповідача та позивача, як підприємців; те, що природний газ придбавався для забезпечення надання послуг з теплопостачання бюджетним установам і організаціям, що здійснювалося в якості соціально-економічних зобов'язань ПАТ «Дніпроазот», а не для отримання прибутку у підприємницькій діяльності; наявність значної суми дебіторської заборгованості перед відповідачем за вироблену з природного газу, що отриманий за ОСОБА_4, теплову енергію; те, що господарські правовідносини між позивачем та відповідачем носять тривалий, взаємовигідний, конструктивний характер; те, що пеня - це фінансова санкція, яка спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення тощо.

За приписами ч. 1 ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Право господарського суду на зменшення розміру неустойки закріплено й пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

За встановлених обставин, враховуючи майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість підприємства відповідача, суд вважає, що відповідачем належними доказами підтверджені викладені у клопотання обставини. Крім того, пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може; окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Крім того, станом на час звернення позивача із даним позовом до суду, заборгованість за отриманий природний газ повністю сплачена відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе клопотання відповідача задовольнити частково, зменшивши пеню на 50% до 558 100 грн. 51 коп.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст.4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот" (51909, Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Горобця, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 558 100 грн. 51 коп. (пятсот пятдесят вісім тисяч сто грн. 51 коп.) пені, 2 775 524 грн. 94 коп. (два мільйони сімсот сімдесят пять тисяч пятсот двадцять чотири грн. 94 коп.) інфляційних втрат, 135 889 грн. 20 коп. (сто тридцять пять тисяч вісімсот вісімдесят девять грн. 20 коп.) 3% річних, 60 414 грн. 23 коп. (шістдесят тисяч чотириста чотирнадцять грн. 23 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя ОСОБА_5

Повне рішення складено 17.06.16р.