РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016Справа №910/4021/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат

імені Ілліча"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес"

про стягнення 84312,64 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Калетнік М.Ю. - представник за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про стягнення 84312,64 грн. неустойки за Договором на придбання технологічного обладнання №658 від 06.03.2014.

Позовні вимоги мотивовані неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем умов Договору на придбання технологічного обладнання №658 від 06.03.2014 в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2016 порушено провадження у справі №910/4021/16 та призначено до розгляду на 04.04.2016.

22.02.2016 від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції позивач просив доручити Іллічівському районному суду міста Маріуполя Донецької області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2016 в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

04.04.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив оскільки у позивача наявна непогашена заборгованість за раніше поставлене обладнання за спірним договором в сумі 101967,60 грн., а тому в силу статей 538 та 594 Цивільного кодексу України позов задоволенню не підлягає.

Крім того, 04.04.2016 відповідачем подано зустрічну позовну заяву №4031 від 01.04.2016 до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" про стягнення 10026,44 грн. пені та 3% річних у розмірі 1763,25 грн., оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення Господарського суду Донецької області від 27.01.2016 у справі №905/3378/15, в зв'язку з чим вважає що його права порушені.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 відкладено розгляд справи на 18.04.2016; зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" повернуто заявнику без розгляду.

14.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача повторно надійшла зустрічна позовна заява №4031 від 01.04.2016 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" 10026,44 грн. пені та 3% річних у розмірі 1763,25 грн., оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення Господарського суду Донецької області від 27.01.2016 у справі №905/3378/15, в зв'язку з чим вважає що його права порушені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 повернуто зустрічну позовну заяву з доданими до неї документами.

18.04.2016 позивач через відділ діловодства суду подав письмові пояснення, в яких наголосив на тому, що притримання відповідачем зобов'язань з поставки товару до виконання позивачем зобов'язань з оплати є неправомірним, оскільки ПАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" постійно здійснював оплату за поставлене обладнання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів; розгляд справи відкладено на 16.05.2016.

22.04.2016 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" надійшла апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 про повернення зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2016 провадження у справі №910/4021/16 зупинено до розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 про повернення зустрічної позовної заяви.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 у справі №910/4021/16 залишено без змін.

18.05.2016 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи №910/4021/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 поновлено провадження у справі №910/4021/16; розгляд справи призначено на 13.06.2016.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.06.2016 проти позову заперечив у повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні.

Позивач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Згідно з п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.06.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквівес» (постачальник) було укладено Договір на придбання технологічного обладнання №658, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених даним договором (п.1.1 договору).

Згідно з п. 2.1 договору кількість, номенклатура обладнання зазначаються у специфікаціях до даного договору, які є невід'ємною частиною.

Пунктами 3.2, 3.3 договору сторони погодили, що постачальник зобов'язується поставити обладнання на умовах поставки, вказаних у специфікаціях відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року. Строки поставки обладнання вказуються у специфікаціях.

За умовами п. 4.1 договору поставка обладнання здійснюється за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, що вказані в специфікаціях та включають в себе податки, збори та інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника, які пов'язані з поставкою обладнання.

Оплата за поставлене обладнання буде здійснюватися протягом строку, вказаного в специфікації, який обчислюється з моменту поставки обладнання та надання документів, вказаних в п. 6.3 договору (п. 5.2 договору).

Розділом 7 договору сторони визначили відповідальність сторін.

Так, пунктом 7.3 договору передбачено, що у випадку порушення строків або обсягів поставок обладнання, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості непоставленого в строк обладнання.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов'язань (у тому числі гарантійних) за договором (п. 10.4, 10.5 договору).

Додатковою угодою №3 від 26.12.2014 сторони продовжили строк дії договору №658 від 03.03.2014 до 31.12.2015, що встановлено в рішенні Господарського суду Донецької області від 27.01.2016 у справі №905/3378/15, яке залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.05.2016.

Під час дії спірного договору між сторонами було підписано ряд специфікацій, зокрема:

Специфікацією №5 від 16.07.2014 сторони погодили, що загальна вартість обладнання, яке поставляється відповідно до даної специфікації складає 63913,20 грн. з ПДВ; строк поставки - 40 календарних днів з моменту підписання специфікації; строк оплати поставлених ресурсів - 100%, протягом 30 календарних днів від дати надходження ТМЦ.

Специфікацією №8 від 31.10.2014 сторони погодили, що загальна вартість обладнання складає 317388,00 грн. з ПДВ; строк оплати поставлених ресурсів - 100%, протягом 15 календарних днів від дати надходження ТМЦ. Завод-виробник і стирок поставки вказується індивідуально для кожної позиції від моменту підписання специфікації.

Специфікацією №10 від 14.05.2014 сторони погодили, що загальна вартість обладнання складає 222538,68 грн. з ПДВ; строк поставки - 40 календарних днів з моменту підписання специфікації для поз. №1, 2, 4 та 30 календарних днів з моменту підписання специфікації для поз. №3; строк оплати поставлених ресурсів - 100%, протягом 15 календарних днів від дати надходження ТМЦ.

Специфікацією №13 від 30.06.2015 сторони погодили, що загальна вартість обладнання складає 571651,44 грн. з ПДВ; строк поставки - 60 календарних днів з моменту підписання специфікації; строк оплати поставлених ресурсів - 100%, протягом 15 календарних днів від дати надходження ТМЦ.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач у даній справі зазначає, що строк поставки товару за специфікаціями №5 від 16.07.2014, №8 від 31.10.2014, №10 від 14.05.2015, №13 від 30.06.2015 закінчився, але відповідачем була поставлена продукція не в повному обсязі, про що свідчать видаткові накладні №Е-2189 від 06.10.2014, №Е-1607 від 01.12.2014, №Е-2557 від 05.12.2014, №Е-2387 від 26.12.2014, №Е-1374 від 22.10.2015 та №Е-1144 від 02.11.2015.

У зв'язку з цим, з посиланням на п. 7.3 договору позивач просить стягнути з відповідача суму неустойки у розмірі 84312,64 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 662, ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У свою чергу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Отже, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі (постанова Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-53гс14).

Судом встановлено, що за Специфікацією №5 Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" зобов'язано було поставити Публічному акціонерному товариству "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" товар на загальну суму 63913,20 грн. в строк до 27.11.2014. При цьому під час розгляду справи судом було оглянуто оригінал Специфікації №5 та встановлено, що вона датована 01.10.2014. Надану позивачем до матеріалів справи копію Специфікації №5 від 16.07.2014 суд визнає неналежним доказом.

На виконання вказаної специфікації відповідачем було здійснено поставку частини товару на суму 14749,20 грн., про що свідчить видаткова накладна №Е-2189 від 06.10.2014.

Таким чином, відповідно до умов Специфікації №5 позивач зобов'язаний був сплатити на користь відповідача частину поставленого товару на суму 14749,20 грн. в строк до 06.11.2014, втім сплатив лише 10881,60 грн. 18.11.2014, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки з рахунку.

За таких обставин, вже станом на 06 листопада 2014 року позивач мав прострочку перед відповідачем з оплати отриманого товару за видатковою накладною №Е-2189 від 06.10.2014. З іншого боку, згідно з умовами договору та Специфікації №5 відповідач повинен був здійснити поставку товару у повному обсязі в строк до 27 листопада 2014 року.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Донецької області від 27.01.2016 у справі №905/3378/15, яке залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.05.2016, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес» до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заборгованості за договором поставки №658 від 06.03.2014 задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ТОВ «Еквівес» заборгованість у розмірі 758365,52 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 8265,47 грн. (за період з 04.12.2014 по 25.01.2016), інфляційні нарахування у розмірі 53595,97 грн. (за період з 04.12.2014 по 25.01.2016), пені у розмірі 25388,65 грн. (за період з 04.01.2015 по 25.01.2016), судовий збір у розмірі 12684,22 грн.

При цьому в постанові Донецького апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі №905/3378/15 встановлено наявність заборгованості Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквівес» за договором №658 від 06.03.2014 у розмірі 1018695,12 грн. за видатковими накладними №№Е-2452 від 18.11.14р., Е-2453 від 18.11.14р., Е-1607 від 01.12.14р., Е-1207 від 24.09.15р., Е-1374 від 22.10.15р., Е-1144 від 02.11.15р.

Відповідно до положень статті 35 Господарського процесуального кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З наведеного вбачається, що на час виникнення прострочки у позивача з оплати за отриманий товар за спірними специфікаціями, строк виконання зобов'язання з поставки товару у відповідача ще не закінчився.

Правилами зустрічного виконання зобов'язання, встановленими частиною другою статті 538 ЦК України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов'язку.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина третя статті 538 ЦК України).

Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов'язання.

При цьому відповідно до частини другої статті 538 ЦК України сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

Виходячи із правової природи спірного договору і додатків до нього (специфікацій), а також виходячи з їх змісту, можна дійти висновку, що у такому випадку має місце зустрічне виконання зобов'язання.

Уклавши відповідний договір, сторони в даному випадку визначили обов'язок постачальника поставляти продукцію протягом певного часу. Зазначений період часу, який було надано відповідачу для поставки товару, слід розуміти як відповідне право виконувати прийняті на себе зобов'язання частинами. У свою чергу, вже починаючи з 06.11.2014 у покупця (позивача) виник зустрічний обов'язок щодо її оплати.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

В матеріалах справи наявний також і лист позивача №110/146 від 28.01.2015, в якому він просить Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" у зв'язку з відсутністю на даний час необхідних фінансових можливостей для виконання зобов'язань за укладеним договором №658 від 06.03.2014 (Специфікації №10, 11), припинити виготовлення і поставку на адресу комбінату законтрактованих ТМЦ по вказаним специфікаціям.

Згідно зі ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що пряма взаємодія між простроченням позивача у зобов'язанні та об'єктивною неможливістю виконання своїх обов'язків відповідачем визначається виходячи з того, що залишивши без належної оплати перші поставлені партії товару за договором, покупець фактично своїми протиправними діями зупинив виконання договору та поставив постачальника у такі умови, за наявності яких останній не міг виконати прийняті на себе зобов'язання з об'єктивних, не залежних від його волі причин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 08.09.2015 у справі №922/559/15.

Щодо посилань відповідача на статтю 594 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Так, вищевказана норма законодавства передбачає, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Притримання відноситься до речово-правових способів забезпечення виконання зобов'язань і має речовий характер. Кредитор здійснює притримання речі, що належить на праві власності боржникові. При цьому ретентор здійснює володіння річчю, але не має права користування нею, а власнику належать лише право розпорядження. Таким чином, право притримання за своєю правовою суттю є правом володіння чужою річчю.

Оскільки пунктом 3.6. договору №658 від 06.03.2014 передбачено, що право власності на обладнання переходить від постачальника до покупця з дати поставки обладнання, підстави для застосування ст. 594 ЦК України до даних правовідносин відсутні.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за Договором на придбання технологічного обладнання №658 від 06.03.2014.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Повне рішення складено 17.06.2016.

Суддя О.А. Грєхова