РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016Справа №910/5174/16

За позовом Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору укладеним

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Смакота Н.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" (далі-позивач або ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-відповідач) про визнання укладеним договору про постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям на ІІ квартал 2016 року між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно ухиляється від укладення з позивачем договору про постачання природного газу, запропонований Львівським міським комунальним підприємством "Львівтеплоенерго" проект договору містить всі істотні умови, необхідні для укладення договору такого виду та не суперечить чинному законодавству.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2016 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.04.2016 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

06.04.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просить суд визнати укладеним договір про постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установами/організаціями між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на період з 01.04.2016 по 31.12.2016.

Також, 06.04.2016 через загальний відділ діловодства суду представником позивача подано додаткові письмові пояснення, з яких вбачається, що питання про ухилення Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від укладення договорів було предметом розгляду у Львівському обласному територіальному відділенні Антимонопольного комітету України, за результатами якого було отримано відповідь від 30.03.2016, в якій зокрема вказано, що враховуючи наявність у Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за газ перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», відповідно ЛМКП «Львівтеплоенерго» не може укласти договір з іншим постачальником природного газу, а відмова з боку Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» укласти договір на постачання природного газу може призвести до обмеження ЛМКП "Львівтеплоенерго" у здійсненні діяльності на ринку виробництва, транспортування та постачання теплової енергії для споживачів міста Львова, що призведе до ущемлення інтересів всіх споживачів теплової енергії міста Львова.

У судовому засіданні 14.04.2016 оголошувалась перерва до 12.05.2016 згідно ст. 77 ГПК України.

11.05.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, оскільки Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" залишає поза увагою суду той факт, що між позивачем та відповідачем існує договір № 1398/16-БО-21 від 15.12.2015 на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям, який в частині постачання природного газу діяв до 30.04.2016. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач, звертаючись до відповідача з пропозицією укласти спірний договір, не надав обов'язкових документів, необхідних для укладення угоди на постачання природного газу.

12.05.2016 судове засідання не відбулося у зв'язку із відрядженням судді Бондарчук В.В. до м. Чернігова для участі в робочій зустрічі розробників навчальних курсів для кандидатів на посаду судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 призначено судове засідання на 06.06.2016 за участю представників сторін.

17.05.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що на даний час не затверджено типовий договір постачання природного газу для споживачів, які використовують природний газ для власних потреб, а не для перепродажу, або в якості сировини, вказані договори формуються з врахуванням положень чинного законодавства, тобто, запропонований для укладення проект договору постачання природного газу відповідає вимогам чинного законодавства щодо істотних умов.

У дане судове засідання представник позивача не з'явився, через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, відповідно до якого, у зв'язку з неможливістю явки у судове засідання представника Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", просить суд розглядати справу за відсутності представника позивача та наявними в матеріалах справи документами.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.06.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначаються Законом України "Про ринок природного газу".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору).

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов'язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Так, 26.02.2016 Львівське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" звернулося до відповідача з пропозицією про укладення договору, в якій просив укласти договори постачання природного газу на ІІ квартал 2016 року, а також направило Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" проекти договорів, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 26.02.2016.

В свою чергу, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" повідомила Львівське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго", що відповідно до пункту 16 Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.16 №758, регульовані ціни, за якими НАК "Нафтогаз України" постачає природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для релігійних організацій та/або з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню за регульованою ціною, визначені на період з 1 жовтня 2015 р. по 31 березня 2016 р. (включно). Регульована ціна для виробників теплової енергії в період з 1 квітня 2016 р. по 31 березня 2017 р. (включно) встановлюється окремим рішенням Кабінету Міністрів України. Оскільки станом на 04.03.2016 таке рішення Кабінетом Міністрів України не прийнято, Компанія не може опрацювати надані Підприємством проекти договорів постачання газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню та релігійним установам.

Крім того, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" повідомила Львівське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" про наявність заборгованості за природний газ, яка станом на 03.03.2016 складає 175 млн. грн. (без урахування штрафних санкцій).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що нормами Закону України "Про ринок природного газу" та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.3015 р. передбачено обов'язковість укладення договору купівлі-продажу природного газу між суб'єктами правовідносин у сфері постачання природного газ, в той час, як Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ухиляється від укладення відповідного договору.

При цьому, позивач зазначає, що Львівське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" обмежене у виборі постачальника природного газу у зв'язку з наявністю заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за попередніми договорами на постачання природного газу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання, відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За правилами ч.ч. 3, 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно зі ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про ринок природного газу", ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб'єктів природних монополій, та за принципами , зокрема, вільного вибору постачальника природного газу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу", вибір суб'єкта або суб'єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов'язки здійснюється у прозорий і недискримінаційний спосіб на підставі критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України, та не має створювати перешкод для реалізації прав споживачів на вільний вибір постачальника.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" споживач має право, зокрема, на вільний вибір постачальника.

Відповідно до розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.3015 р. № 2496 постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов'язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об'ємах (обсягах), а споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Розділом IV Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.3015 р. № 2496 встановлено, що кожен споживач (у тому числі побутовий споживач) має право на вільний вибір постачальника шляхом укладення з ним договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, передбачених цими Правилами.

Таким чином, наведені норми не встановлюють обов'язок як для Львівського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" укладення договору саме з Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" так і для останнього обов'язковість укладення договору з позивачем.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.3015 р. № 2496, споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником, в той час як у даному випадку Львівське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" має заборгованість перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", про що зазначається сторонами.

Положенням про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 р. № 758 визначено обсяг та умови виконання спеціальних обов'язків, що покладаються на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів на ринку природного газу, зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, а також для підтримання належного рівня безпеки постачання природного газу споживачам, не створюючи загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції, та з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації.

Відповідно до п. 3 Положення, на Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" покладено обов'язок постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 15 - 17 цього Положення.

При цьому, приписи п.п. 15-17 Положення не встановлюють обов'язку Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" укладати зі споживачами договори на постачання природного газу для їх власних потреб та не встановлюють для споживачів відповідного обов'язку укладення таких договорів саме з Національною акціонерною компанію "Нафтогаз України".

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України, суд відзначає, що законом не встановлений обов'язок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" укладати зі споживачами договори постачання природного газу для власних потреб, в відтак - у даному випадку суд виходить із закріпленого в законі принципу вільного волевиявлення сторін на укладення договору та визначення його умов.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов'язковість укладення якого визначено нормами закону, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 р. № 6-110цс12 та в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для врахування судом.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок відповідача укласти договір на постачання природного газу з Львівським комунальним підприємством "Львівтеплоенерго".

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 10.06.2016.

Суддя Бондарчук В.В.