РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016№927/300/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжин-Інвест» в особі ліквідатора

- арбітражного керуючого Ушача Ю.В.

до 1. Публічного акціонерного товариства «Кредобанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні

Інвестиції»

про визнання недійсними договорів

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Ушач Ю.В. - ліквідатор;

від відповідача-1: Бірюк І.В. за довіреністю № 8554 від 06.04.2016 р.;

від відповідача-2: Бірюк І.В. за довіреністю № 292 від 25.03.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніжин-Інвест» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Ушача Ю.В. (далі - позивач) звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (далі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним Договору факторингу, укладеного 29.11.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в частині відступлення ПАТ «Кредобанк» новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права вимоги за Кредитним договором № 01/1 від 16.09.2008 р., укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Ніжин-Інвест» із внесеними до нього змінами і доповненнями та Іпотечним договором від 18.09.2008 р. за реєстраційним № 1882, із внесеними до нього змінами;

- визнання недійсним укладеного 23.04.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» нотаріально посвідченого договору за реєстраційним № 1464 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 18.09.2008 р., за реєстраційним № 1882.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що оспорювані правочини були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим просить суд визнати їх недійсними з посиланням на статті 203, 215, 216, 220 Цивільного кодексу України та статті 3, 18 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 06.04.2016 р. на підставі ст. ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2016 р. порушено провадження у справі № 927/300/16, її розгляд призначено на 27.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.04.2016 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи №927/300/16 було відкладено на 25.05.2016 р.

19.05.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача-2 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-2 проти задоволення позову заперечує, оскільки вважає, що оспорювані правочини були укладені з дотриманням вимог чинного законодавства України.

В судовому засіданні 25.05.2016 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 08.06.2016 р.

02.06.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки вважає, що оспорювані правочини були укладені з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2016 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 13.06.2016р.

В судовому засіданні 13.06.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-1 та відповідача-2 в судовому засіданні 13.06.2016 р. проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

В судовому засіданні 13.06.2016 р. проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.09.2008 р. між відповідачем-1 (Банк) та позивачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 01/1 (далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1 якого Банк зобов'язується надати у власність Позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим Договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти за користування ним та комісії.

Відповідно до п.п. 2.1.-2.1.3. Кредитного договору Банк видає Позичальнику кредит у розмірі 390 000, 00 доларів США на фінансування добудови офісного центру «С-club», що знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Геологів, 35 «в», процентна ставка 15,5% річних.

Дата остаточного повернення кредиту - 13.09.2013 р. (п. 2.2. Кредитного договору).

31.10.2008 р. позивач та відповідач-1 уклали Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою виклали п. 2.1.1. Кредитного договору в наступній редакції: «Розмір кредиту та валюта кредиту - на період з 31.10.2008 р. по 04.11.2008 р. встановити на рівні 320 000, 00 доларів США».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 1 від 31.10.2008 р. до Кредитного договору сторони визначили, що починаючи з 04.11.2008 р. поновити максимальну суму кредиту на рівні 390 000, 00 доларів США.

03.02.2010 р. позивач та відповідач-1 уклали Додатковий договір № 2 до Кредитного договору, яким доповнили Розділ 4 Кредитного договору пунктом 4.7. наступного змісту: «Позичальник виконує свої зобов'язання по поверненню кредиту, сплати комісій, процентів та інших платежів за цим Договором шляхом перерахування у безготівковій формі та/або внесення готівки в касу Банку на рахунок № 4297».

Також, Додатковим договором № 2 сторони змінили п.п. 4.2., 5.7., 9.2.5., 10.3 Кредитного договору, виклавши їх в новій редакції.

Згідно з п. 3.1. Кредитного договору виконання зобов'язань Позичальником за цим Договором забезпечується способами, що обумовлені в ньому та/або договорах, укладених з метою забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань перед банком за цим Договором (далі - Договори забезпечення).

Пунктом 3.2. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов'язується надати Банку наступні види забезпечення: іпотека незавершеного будівництва - нежитлової будівлі, що належить Позичальнику і знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Геологів, 35 «в», експертною вартістю 6 602 857, 00 грн., заставною вартістю 5 282 285, 60 грн.

18.09.2008 р. між позивачем (Іпотекодавець) та відповідачем-1 (Іпотекодержатель) був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О., зареєстрований за № 1882 (далі - Іпотечний договір).

В подальшому, 13.05.2009 р. між позивачем та відповідачем-1 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до вищевказаного Іпотечного договору, який також посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О., зареєстрований за № 504.

Згідно з п. 1.1. Іпотечного договору, цей договір іпотеки забезпечує виконання зобов'язань Іпотекодавця та вимог Іпотекодержателя за Кредитним договором № 01/Г від 16.09.2008 р., який укладено між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені у майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі.

За умовами п. 1.3. Іпотечного договору (в редакції Договору про внесення змін та доповнень від 13.05.2009 р.), Іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають із Кредитного договору, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі предмет іпотеки. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, яке належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, а саме: будівля комп'ютерного клубу, магазин канцтоварів і буфет, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Ніжин, вул. Геологів, буд. 35 «в».

29.11.2011 р. між відповідачем-1 (Банк) та відповідачем-2 (Новий кредитор) було укладено Договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, на умовах якого Банк продає та відступає Новому кредитору права вимоги, відповідно, Новий кредитор, на умовах цього Договору, цим купує та приймає від Банку зазначені права вимоги, визначені у Додатку 1 (п. 3.1. Договору факторингу).

Згідно з п. 3.2. Договору факторингу, Банк продає та передає Новому кредитору, а новий кредитор купує та приймає права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до Забезпечувальних документів, вказаних у Додатку № 1. Сторони зобов'язані підписати на дату надходження Ціни на рахунок Банку акт прийому-передачі Портфеля заборгованостей, згідно Додатку № 2 до Договору на підтвердження зазначеного приймання-передачі. Даний акт є фактичним підтвердженням переходу прав вимоги за Портфелем заборгованостей відповідно до умов цього договору. Договір набуває чинності з моменту підписання даного акту.

«Портфель заборгованості» означає сукупність невиконаних (несплачених) позичальниками грошових зобов'язань перед Банком, нарахованих відповідно до умов кредитних договорів і ще не сплачених на день підписання цього Договору, зокрема, пов'язаних із сумою основного боргу по кредиту, процентами, комісіями, штрафними санкціями тощо (п. 1.1. Договору факторингу).

Пунктом 3.5. Договору факторингу передбачено, що протягом 5 календарних днів з дня оплати Ціни відступлення на рахунок Банку, Банк зобов'язується підготувати та направити за власний рахунок кожному із Позичальників та Сторін забезпечення повідомлення про проведене відступлення права вимоги у формі згідно Додатку № 3 до цього Договору.

Під «Ціною відступлення» сторони Договору розуміють суму грошових коштів, що сплачується Новим кредитором Банку за набуття прав вимоги за кредитними договорами, що визначена в п. 4.1. цього Договору (п. 1.1. Договору факторингу).

На виконання умов Договору факторингу відповідач-2 перерахував відповідачу-1 грошові кошти в сумі 292 214 748, 74 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 13.12.2011 р. та Довідкою № 27-4816/15 від 18.05.2015 р.

Відповідно до п. 3.1., 3.2. Договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 29.11.2011 р. відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв Портфель заборгованостей згідно з Додатком № 1 до Договору, що підтверджується Актом прийому-передачі портфеля заборгованостей від 14.12.2011 р., підписаним відповідачами без зауважень та заперечень і скріпленим печатками обох підприємств.

23.04.2015 р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., зареєстрований за № 1464.

За умовами п. 1.1. Договору про відступлення права вимоги, у зв'язку з укладенням 29.11.2011 р. між Іпотекодержателем та Новим іпотекодержателем Договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги № б/н, згідно умов якого Іпотекодержатель відступив Новому іпотекодержателю всі права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжин-Інвест» (, адреса: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Богдана Хмельницького, 37), що надалі іменується Боржник/Іпотекодавець, за зобов'язаннями Боржника, які виникли за Кредитним договором № 01/1, укладеним 16.09.2008 р., між Боржником і ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є Іпотекодержатель, зі змінами та доповненнями (далі - Основне зобов'язання), Іпотекодержатель одночасно із відступленням права вимоги за Основним зобов'язанням, відступає, а Новий іпотекодержатель набуває всі належні Іпотекодержателю права за Іпотечним договором, укладеним 18.09.2008 р. між ВАТ «Кредобанк» та Іпотекодавцем, посвідченим 18.09.2008 р. приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О. за реєстровим № 1882 із змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги, право вимоги Іпотекодержателя до Боржника та/або Іпотекодавця підтверджується:

- Кредитним договором № 01/1, укладеним 16.09.2008 р. між боржником та ВАТ «Кредобанк», зі змінами та доповненнями;

- Іпотечним договором від 18.09.2008 р., укладеним між ВАТ «Кредобанк» та Іпотекодавцем, посвідченим 18.09.2008 р. приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О. за реєстровим № 1882, зі змінами та доповненнями;

- Договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 29.11.2011 р., укладеним між Іпотекодержателем та Новим іпотекодержателем.

До Нового іпотекодержателя переходять права Іпотекодержателя за Договором іпотеки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно з п. 1.3. Договору відступлення права вимоги, за цим Договором Новий іпотекодержатель одержує право замість Іпотекодержателя в разі невиконання або неналежного виконання Боржником та/або Іпотекодавцем своїх зобов'язань за Договором іпотеки та/або Основним зобов'язанням перед Новим іпотекодержателем, одержати задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку відповідно до Договору іпотеки, переважно перед іншими кредиторами Боржника та/або Іпотекодавця у порядку, визначеному Договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку».

Новий іпотекодержатель володіє правом замість Іпотекодержателя вимагати від боржника та/або Іпотекодавця сплатити суму боргу за Основним зобов'язанням в розмірі, що визначена станом на дату укладання Договору факторингу, а також право вимоги до боржника та/або Іпотекодавця, яке виникне в майбутньому, згідно з умовами Кредитного договору, в тому числі право вимоги виконання обов'язків щодо повернення основної суми боргу, сплати заборгованості за нарахованими процентами, сплати заборгованості за нарахованими штрафними санкціями та пенею, комісіями та упущеною вигодою (п. 1.4. Договору про відступлення права вимоги).

Позивач вважає, що укладені між відповідачами Договір факторингу від 29.11.2011 р. в частині відступлення ПАТ «Кредобанк» новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права вимоги за кредитним договором № 01/1 від 16.09.2008 р., а також Договір від 23.04.2015 р. № 1882 про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 18.09.2008 р. суперечать вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом про визнання вказаних правочинів недійсними з посиланням на приписи статей . ст. 203, 215, 216, 220 Цивільного кодексу України, статей 3, 18 Закону України «Про іпотеку».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Так, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215,216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

За змістом п.2.9.постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст. 220, ч.2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Як зазначено Вищим господарським судом України у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07 квітня 2008 року "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що укладений між відповідачами Договір факторингу суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки на момент укладання Договору факторингу, за яким було передано право вимоги за Кредитним договором з борговим зобов'язанням в іноземній валюті, відповідач-2 не мав генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, отриманої в порядку, передбаченому Декретом Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. та постановою Національного банку України № 297 від 09.08.2002 р.

Таким чином, на думку позивача, оскільки ні відповідач-2, ні позичальник не мають ліцензії на здійснення валютних операцій, передані відповідачем-1 до відповідача-2 вимоги за Кредитним договором в доларах США зафіксовані станом на 29.11.2011 р. у національній валюті - гривні і виконання зобов'язань за Кредитним договором згідно вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України може бути здійснене тільки в національній валюті України.

Позивач вважає, що відповідно до укладеного між відповідачами з порушенням вищевказаних вимог чинного законодавства Договору факторингу від 29.11.2011 р., у позивача виникли зобов'язання по поверненню новому кредитору кредитних коштів у гривні, проте згоди на виконання цих зобов'язань позивач не надавав. Пропонуючи позивачу сплатити заборгованість у гривні по курсу на день платежу, відповідач-2, в порушення ст. 651 Цивільного кодексу України фактично змінив умови Кредитного договору, відповідно до якого погашення кредиту має здійснюватися у доларах США.

Однак, дані твердження позивача суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Як свідчить аналіз змісту укладеного між відповідачами Договору від 29.11.2011 р., він містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зокрема, Договором передбачено, що грошова вимога до боржника уступається відповідачем-1 в обмін на грошові кошти, які відповідач-2 зобов'язався сплатити відповідачу-1, тобто за умовами Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (позивача).

Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 Цивільного кодексу України.

Так, частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

У частині першій статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача-2 було зареєстровано як фінансову установу згідно Свідоцтва про державну реєстрацію серії ФК № 282, виданого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України від 12.05.2011 р.

Крім того, у Додатку до вищевказаного Свідоцтва визначені види фінансових послуг, які відповідач-2 має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: факторинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; фінансовий лізинг; надання поручительств; надання гарантій; надання позик; залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов'язаннями щодо наступного їх повернення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач-2 є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, зазначена норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України встановлено загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти під час виконання грошових зобов'язань передбачений приписами Господарського кодексу України.

Зокрема, частиною 2 статті 198 Господарського кодексу України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 р. (далі - Декрет).

Згідно з п. 2 ст. 1 Декрету, під валютними операціями розуміється:

- операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

- операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності;

- операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Як зазначалось судом вище, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договір від 29.11.2011 р. за своєю правовою природою є договором факторингу.

Статтею 1078 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Тобто за договором факторингу відступається суб'єктивне цивільне право особи вимагати сплати грошових коштів у зобов'язанні, яке в даному випадку виникло на підставі Кредитного договору № 01/1 від 16.09.2008 р.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши системний аналіз норм Декрету та норм Цивільного кодексу України, суд вважає, що поняття предмета факторингу не є тотожним поняттю валютної операції, в результаті якої відбувається перехід права власності безпосередньо на валютні цінності в розумінні, визначеному Декретом.

Водночас, згідно з п.п. 1, 2 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою,яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (п. 5 ст. 5 Декрету).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладання спірного Договору факторингу, у відповідача-1 була наявна Банківська ліцензія № 43 та Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій № 43, видані Національним банком України 11.10.2011 р.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що законодавство України не містить вимог щодо існування у відповідача-2 обов'язку отримувати генеральну ліцензію відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 р.

Судом враховано, що правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках (п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

При цьому, положення ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України не поширюється на правочини, вчинення яких не потребує отримання дозволу (ліцензії).

Також, однією з підстав для визнання спірного правочину недійсним позивач вказує те, що незважаючи на відступлення 29.11.2011 р. права вимоги за Кредитним договором відповідач-1 не повідомив ні суд, ні позивача як позичальника про заміну кредитора в зобов'язанні, оскільки:

- згідно Договору факторингу відповідач-1 фактично відступив новому кредитору право вимоги за Кредитним договором у гривні;

- договір факторингу є нікчемним, оскільки укладений з порушенням вимог ст. 513 Цивільного кодексу України, відповідно до вимог якої правочин щодо заміни кредитора в зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Проте, з даними твердженнями позивача суд погодитись не може, виходячи з наступного.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, згідно з частиною 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як зазначалось вище, 16.09.2008 р. між позивачем та відповідачем-1 було укладено Кредитний договір № 01/1.

З метою виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором, між позивачем та відповідачем-1 було укладено Іпотечний договір від 18.09.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 1883.

В подальшому, між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір від 13.05.2009 р. про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, який також був посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Борщ Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 504.

Частиною 1 статті 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Разом з тим, відповідно до приписів частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки приписи чинного законодавства не містять вимог щодо обов'язкового нотаріального посвідчення кредитного договору, 29.11.2011 р. між відповідачами так само у простій письмовій формі було укладено спірний Договір факторингу.

Разом з тим, відповідно до умов п. 3.2 Договору факторингу Банк продає та передає Новому кредитору, а Новий кредитор купує та приймає права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до забезпечувальних документів, вказаних у Додатку № 1, то фактично до відповідача-2 перейшло право вимоги і за Іпотечним договором.

У зв'язку з цим, з огляду на приписи частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» та статті 513 Цивільного кодексу України, 23.04.2015 р. між відповідачами було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деревянко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1464, що відповідає вимогам частини 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, доводи позивача на те, що укладений між відповідачами Договір факторингу є нікчемним через відсутність його нотаріального посвідчення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 на адресу позивача було направлено повідомлення № 702 від 14.12.2011 р. про відступлення права вимоги за Кредитним договором відповідачу-2, про що свідчить поштове повідомлення зі штрихкодовим ідентифікатором 279 (отримано позивачем 20.12.2011 р.).

Аналогічне повідомлення-вимогу № 702 від 12.01.2012 р. на адресу позивача було направлено і відповідачем-2, що підтверджується Списком поштового відправлення № 18 від 24.01.2012 р.

У позовній заяві позивач також посилається на те, що 22.03.2010 р. відповідач-1 направив на адресу позивача претензію № 27-1166/10 з вимогою протягом 10 (десяти) робочих днів достроково повернути кредит в повному обсязі (в тому числі сплатити проценти за користування кредитними коштами, суму пені, штрафні санкції тощо) всього 454 044, 54 доларів США і 1 500, 00 грн. Означена претензія була отримана позивачем 26.04.2010 р., проте заборгованість так і не була сплачена. У зв'язку з цим, відповідач-1 звернувся до приватного нотаріусу із заявою про вчинення виконавчого напису на передане за Договором іпотеки майно, і 11.06.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 625, на підставі якого запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно для погашення заборгованості за кредитом, строк платежу за яким настав 26.05.2010 р. Позивач стверджує, що в даному випадку відповідач-1 скористався правом вимоги дострокового виконання зобов'язання за Кредитним договором. 24.09.2010 р. ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису про звернення стягнення на нерухоме майно позивача, яке розташоване за адресою: м. Ніжин, вул. Геологів, буд. 35 «в». Рішенням господарського суду Чернігівської області від 22.11.2011 р. у справі № 5028/12/116 (10/102(2/57))/2011, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2012 р., вищевказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, позивач зазначає, що зобов'язання за Кредитним договором, яке відповідно до вимог ст. ст. 256, 257, 267 Цивільного кодексу України фактично є припиненим, оскільки строк його виконання настав ще 26.05.2010 р., а згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» за відсутності Договору про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки від 23.04.2015 р., заявлені відповідачем-2 вимоги в процедурі банкрутства мали бути включені до реєстру вимог кредиторів не позачергово, а в четверту чергу.

Проте, суд вважає вищевказані твердження позивача необґрунтованими, оскільки виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню з підстав недотримання відповідачем-1 процедури повідомлення позивача про порушення основного зобов'язання і про правові наслідки невиконання такої вимоги, а не з підстав недійсності Кредитного чи Іпотечного договору.

При цьому, зазначені обставини не припинили зобов'язання позивача за Кредитним договором та Іпотечним договором, оскільки в силу приписів статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, позивач посилається на те, що Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 23.04.2015 р., зареєстрований в реєстрі № 1464, не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки спірний Договір укладений на виконання неіснуючого зобов'язання.

Зокрема, позивач зазначає, що відповідач-1 відступив відповідачу-2 зобов'язання в гривні, а не в доларах США, тобто відступив неіснуюче зобов'язання, яке не забезпечено Договором іпотеки.

Також, на думку позивача, Договір факторингу, на виконання якого укладено спірний договір, є нікчемним, а згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечено виконання тільки дійсного зобов'язання.

Одночасно, позивач вказує на те, що строк виконання зобов'язання, забезпеченого вказаним Договором, настав ще 26.05.2010 р., і враховуючи встановлені ст. ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України строки звернення для захисту порушеного права, спірний договір не надає новому іпотекодержателю передбачене договором реальне право на задоволення його вимог за рахунок майна, яке передано в іпотеку.

З наведеними доводами позивача суд також не погоджується, з підстав, які викладені вище, при цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За умовами п. 1.1. Договору факторингу від 29.11.2011 р. «право вимоги» означає повний обсяг прав грошової вимоги до Позичальників за Кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги до Сторін забезпечення за забезпечувальними документами, строк виконання за якими настав на дату відступлення прав вимоги за цим Договором, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема, право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов Кредитних договорів.

Новий кредитор з моменту передачі йому прав вимоги стає кредитором у зобов'язаннях Позичальників за Кредитними договорами та сторін забезпечення за Забезпечувальними документами, та одержує право замість Банка вимагати від Позичальників належного виконання ними зобов'язань за такими Кредитними договорами, та від Сторін забезпечення виконання ними зобов'язань за Забезпечувальними документами. Починаючи з дати надходження Ціни відступлення Новий кредитор має права на всі суми, належні до сплати Позичальниками та Сторонами забезпечення на виконання відступлених прав вимоги.

Укладаючи Договір про відступлення права вимоги відповідачі не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав та обов'язків, які за договорами перейшли до Нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи визначені договором правила щодо валюти кредитування.

Таким чином, відповідач-2 отримав право вимоги за Кредитним договором у тому ж обсязі і на тих самих умовах, які були визначені на час укладання Кредитного договору.

Відповідно до приписів ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваних правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання спірних правочинів недійсними, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 21.06.2016

Суддя М.Є. Літвінова