РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2016Справа №910/909/16

За позовом Приватного підприємства «С.А.Е. ГРУП»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»

про зміну договору та визнання права власності

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Хахановський А.В.

від відповідача: Климкович Ю.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Приватного підприємства «С.А.Е. ГРУП» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про зміну договору фінансового лізингу № 0000154 від 04.12.2013 р. в частині визначення валюти грошового зобов'язання гривні щодо іноземної валюти дол. США на рівні 825,00 грн. за 100 дол. США, та визнання права власності на транспортний засіб Volkswagen Passat B7 2,0 1 TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску 2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/909/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 24.02.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

Позивач уповноважених представників до судового засідання 24.02.2016 р. не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Через відділ діловодства суду 24.02.2016 р. від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представника з'явитися у судове засідання, зважаючи на його перебування на лікарняному.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.02.2016 р. поставив вирішення даного клопотання на розсуд суду та надав суду на виконання вимог ухвали суду письмовий відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхилив з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Також позивачем не виконано вимог ухвал суду у даній справі, оскільки він міг подати витребувані судом документи через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва, як він це зробив, подавши клопотання про відкладення розгляду цієї справи.

Однак позивач наданими йому процесуальними правами не скористався, у зв'язку з чим це клопотання визнається судом необґрунтованим та підлягає відхиленню.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору в даній справі, для забезпечення принципів рівності змагальності сторін у справі, недопущення порушення прав охоронюваних законом інтересів позивача, у зв'язку з неявкою представника позивача в призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 24.02.2016 р. розгляд справи відклав на 16.03.2016 р.; повторно зобов'язав позивача виконати вимоги ухвали суду про порушення провадження у даній справі.

16.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвал суду; клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи та клопотання про витребування у позивача додаткових доказів у справі, зокрема, виписки з банківської установи про рух грошових коштів за спірним договором.

Представник позивача в судовому засіданні 16.03.2016 р. підтримав подані ним клопотання та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.03.2016 р. заперечив проти задоволення даних клопотань та надав примірник відзиву на позовну заяву представнику позивача.

Розглянувши подані позивачем клопотання про призначення судової експертиза та витребування доказів, господарський суд відхилив їх у зв'язку з безпідставністю.

Представник позивача в даному судовому засіданні просив суд відкласти розгляд справи для надання йому можливості знайомитися з матеріалами справи, зокрема з відзивом на позовну заяву та подати додаткові докази у справі.

Представник відповідача поставив вирішення клопотання про відкладення розгляду справи на розсуд суду.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відхилив його у зв'язку з безпідставністю.

У судовому засіданні 16.03.2016 р. представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав суду усні пояснення по суті спору.

Крім того, представники сторін надали суду клопотання про продовження строку розгляду спору, яке суд, керуючись ст. 69 ГПК України, ухвалою від 16.03.2016 р. задовольнив.

Керуючись ст. 77 ГПК України, господарський суд оголосив перерву в судовому засіданні 16.03.2016 р. до 06.04.2016 р. о 14:00 год. для дослідження доказів у справі.

06.04.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 06.04.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.04.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

У судовому засіданні 06.04.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (надалі - лізингодавець) та Приватним підприємством «С.А.Е. ГРУП» (надалі лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00009154 від 04.12.2013 р. (надалі - договір лізингу).

Згідно з основними умовами договору фінансового лізингу, об'єктом лізингу було визначено транспортний засіб VW Passat В7 2,0 1 TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску - 2013.

Вартість об'єкта лізингу - 39 533,00 дол. США, що на момент укладання договору склала еквівалент 326 147,25 грн. (825,00 грн. за 100 дол. США).

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст. ст. 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом.

У відповідності до статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Фінансовий лізинг означає операцію з купівлі предмета лізингу лізингодавцем безпосередньо у продавця/лізингоодержувача, та подальша передача предмета лізингу лізингоодержувачу в користування на строк (який у будь-якому випадку не повинен бути менше 1 (одного) календарного року) та на умовах, погоджених в договорі фінансового лізингу, з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу у власність згідно з цим або окремо укладеним сторонами договором купівлі-продажу, якщо це необхідно, після закінчення строку лізингу та після виконання лізингоодержувачем всіх своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Позивач пояснив суду, що він сплатив на користь відповідача авансовий платіж за договором лізингу у розмірі 7 906,60 дол. США, який на момент укладення договору склав еквівалент 65 229,45 грн.

Таким чином, обсяг фінансування склав 31 626,40 дол. США, що на момент укладення договору склав еквівалент 260 917,80 грн.

Крім того, позивач сплатив на користь відповідача адміністративний платіж у розмірі 592,99 дол. США, що на момент укладення договору склав еквівалент 4 892,17 грн.

Сторони визначили, що місячний лізинговий платіж у розмірі 1 024,90 дол. США, який на момент укладення договору склав еквівалент 8 455,43 грн., включав в себе вартість відшкодування частини вартості об'єкта лізингу, проценти та комісію за користуванням фінансовим лізингом.

На момент укладення договору фінансового лізингу сторони рахували офіційний курс обміну гривні до дол. США, виходячи з курсової різниці 825,00 грн. за 100 дол. США.

Проте, починаючи з 01.03.2014 року, офіційний курс обміну гривні до дол. США почав стрімко зростати. Починаючи з 01.03.2014 року офіційний курс зріс до показника понад 1 000,00 грн. за 100 дол. США. Починаючи з 01.05.2014 року офіційний курс збільшився до 1 196,33 грн. за 100 дол. США, станом на 01.09.2014 року офіційний курс дол. США сягав 1 311,97 грн. за 100 дол. США, а станом на 16.09.2015 р. офіційний курс дол. США склав 2 199,81 грн. за 100 дол. США.

На думку позивача, фактично, станом на момент звернення з позовом до суду, обставини (зміна курсової різниці), якими сторони керувалися при укладенні договору, істотно змінилися, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості належним чином виконувати грошові зобов'язання за договором фінансового лізингу.

Враховуючи викладене, позивач вважає за можливе застосувати положення ч. 4 ст. 652 ЦК України та змінити валюту грошового зобов'язання, визначену договором фінансового лізингу, зокрема, визначити лізинговий платіж на рівні, який був на момент укладення договору - 8 455,43 грн. на місяць. Крім того, позивач посилається на ст. ст. 189, 198 ГК України та зауважує, що у відповідності до вимог діючого законодавства України, зобов'язання мають бути вираженні саме в національній валюті.

Згідно зі спірним договором про фінансовий лізинг, щомісячний лізинговий платіж (відшкодування вартості об'єкта лізингу, а також проценти та комісія за користування фінансовим лізингом) становить 1 024,90 дол. США, що станом на момент підписання договору еквівалентно 8 455,42 грн.

Вказана сума до повної виплати лізингових платежів розрахована на 48 місяців від дати підписання договору.

Також представник позивача пояснив суду, що на виконання умов договору фінансового лізингу ним сплачено на користь відповідача: 21 601,02 дол. США - відшкодування вартості об'єкта лізингу; 13 052,65 дол. США - проценти та комісія за користування фінансовим лізингом.

Станом на 16.09.2015 р. офіційний курс гривні до дол. США складає 2 199,8165 грн. за 1 долар США.

Таким чином, позивач стверджує, що фактично сплатив на користь відповідача за договором фінансового лізингу суму грошових коштів на відшкодування об'єкта лізингу, що складає - 75 182,80 грн.

З урахуванням вартості об'єкта лізингу 326 147,25 грн. та сплаченого авансового плтатежу за договором фінансового лізингу 65 229,45 грн., загальна сума лізингового фінансування склала 260 917,80 грн.

На думку позивача, враховуючи, що вже сплачено ним суму грошових коштів, що дорівнює 475 182,80 грн., то останній в повній мірі відшкодував вартість об'єкту лізингу та фактично безпідставно сплатив грошові кошти у розмірі 214 265,00 грн.

У зв'язку із тим, що позивач в повній мірі виконав свої зобов'язання щодо оплати обєкта лізингу, позивач вважає за можливе на підставі ст. 328 ЦК України звернутися до суду з позовом про визнання права власності на об'єкт лізингу.

Крім того, як вже зазначалося раніше, позивач зауважує, що ним безпідставно сплачено на користь відповідача грошові кошти у сумі 214 265,00 грн.

За таких обставин Приватне підприємство «С.А.Е. ГРУП» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», згідно з яким просить суд:

- змінити договір про фінансовий лізинг від 04.12.2013 р. № 00009154., укладеного між Приватним підприємством «С.А.Е. ГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» в частині визначення валюти грошового зобов'язання гривні щодо іноземної валюти дол. США на рівні 825,00 грн. за 100 дол. США;

- визнати за Приватним Підприємством «С.А.Е. ГРУП» право власності на транспортний засіб VW Passat В7 2,0 І TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску 2013.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, суд також зазначає, що згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, отже фактично, укладаючи спірний правочин, сторони погодились з всіма його умовами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Судом встановлено, що між відповідачем та позивачем 04.12.2013 р. укладено договір про фінансовий лізинг № 00009154, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався передати у розпорядження позивача об'єкт лізингу - транспортний засіб марки VW, модель Passat В7, 2.0 І TDI, шасі № WVWZZZ3CZEP004747, 2013 року виробництва (надалі - об'єкт лізингу), а позивача зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі - план відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 39 533,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 7 906,60 доларів США.

Відповідно до договору сторони погодили розмір лізингового платежу, що становить еквівалент у гривні 1 024,90 дол. США. Строк лізингу становить 48 місяців.

За умовами договору, усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3. та 2) відповідно до пункту 6.4.2. (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Зобов'язання (вказані вище еквіваленти в дол. США) лізингоодержувача на момент доставки об'єкта лізингу будуть виражені у гривнях в акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору про фінансовий лізинг. Наступні розрахунки у гривнях будуть здійснюватися лізингодавцем та вказуватись у рахунках, що підлягають сплаті лізингоодержувачем.

Відповідно до умов договору, позивач своїм підписом підтверджує, що він ознайомився та зрозумів усі умови цього договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також погоджується, що всі вищевказані документи є невід'ємними частинами цього договору про фінансовий лізинг та мають обов'язкову силу по відношенню до позивача.

Стосовно вартості об'єкту лізингу та розрахунку платежів за договором, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Тобто, сторони мають право узгодити в договорі як розмір ціни (плати, винагороди тощо), так і спосіб її визначення.

За приписами ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. При цьому, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Господарський суд зауважує, що при укладенні договору сторони погодили, що вартість об'єкта лізингу становить еквівалент у гривні 39 533,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 7 906,60 доларів США.

Умови договору щодо розміру лізингових платежів та порядку розрахунків сторони врегулювали в розділі 6 договору.

Так, відповідно до п. 6.3. сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за договором на користь відповідача, відображають вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну долара США, встановленого Національним Банком України, або українським комерційним банком ПАТ «Креді Агріколь Банк», або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ «Креді Агріколь Банк» або іншого банку) з купівлі та продажу долара США до української гривні (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням відповідача станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню.

З цією метою лізингові платежі та інші платежі розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, однак не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Таким чином, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні щодо долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.10.2014 р. № 3-133гс14; постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2011 р. № 3-137гс 11; постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.07.2011 р. № 3-65гс 1 1.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач звертає увагу суду на те, що при укладенні договору № 00003772 від 01.11.2011 р., відн повідомляв позивача про потенційний ризик зміни обмінного курсу долара США по відношенню до національної валюти, наслідком чого неминуче настане збільшення щомісячного лізингового платежу в гривнях.

Враховуючи наведене, матеріали справи свідчать про те, що позивач свідомо, в результаті вільного волевиявлення звернувся до відповідача за підписанням договору, ознайомився зі всіма умовами договору та у подальшому в результаті погодження всіх умов договору між сторонами був укладений вищевказаний договір, про що свідчать підписи уповноважених представників відповідача на кожній сторінці договору та печатка позивача.

Також господарський суд зауважує, що згідно з п. п. 21.1., 21.2. договору, позивач підтвердив, що йому надано вичерпну інформацію про:

- усі наявні варіанти фінансування з урахуванням фінансового становища позивача, а також їх переваги та недоліки:

- умови надання послуги фінансового лізингу із зазначенням вартості цієї послуги для позивача;

- умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим лізингом, та їх вартість (за умови надання таких послуг);

- реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг;

- порядок сплати податків і зборів за рахунок позивача в результаті отримання ним послуги фінансового лізингу (у випадках, коли відповідач виступає податковим агентом);

- правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з позивачем внаслідок дострокового припинення послуги фінансового лізингу;

- механізми захисту прав споживачів відповідачем та порядок урегулювання спірних питань, що виникають в процесі надання послуги фінансового лізингу;

- реквізити органів з питань захисту прав споживачів.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що в результаті вільного волевиявлення між сторонами при укладенні спірного договору було погоджено істотну умову договору, зокрема - ціну договору (щомісячний лізинговий платіж), а також застосування еквіваленту доларів США при здійсненні розрахунків, що не суперечить вимогам ст. ст. 524, 533, 632 Цивільного кодексу України, а також ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг».

При цьому суд зауважує, що згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Таким чином, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а отже укладаючи договір в еквіваленті іноземної валюти, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу, та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивач в обґрунтування своєї вимоги про зміну положень договору посилається на ч. 4 ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, зміна договору в зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до вказаної статті, змінити умови договору можливо лише за наявності всіх одночасно чотирьох умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Судом встановлено, що у зв'язку з порушенням умов договору, 05.10.2015 р. позивачу було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору № 00009154 від 04.12.2013 р.

В обґрунтування наявності заборгованості за спірним договором у позивача, відповідач надав суду належним чином засвідчені копії банківських виписок по лізингових платежах; копію звіту про дебетово-кредитові операції по рахунку; копію карти рахунку та копію оборотно-сальдової відомості.

Пунктами 8.2.2. та 8.3.2. договору встановлено обов'язок позивача погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання вимоги.

Однак, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, позивач не виконав свої зобов'язання.

При цьому, сам позивач жодних заперечень та доказів на спростування даної обставини суду не надав.

За таких обставин позовна вимога, згідно з якою позивач просить суд змінити договір про фінансовий лізинг від 04.12.2013 р. № 00009154., укладеного між Приватним підприємством «С.А.Е. ГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» в частині визначення валюти грошового зобов'язання гривні щодо іноземної валюти дол. США на рівні 825,00 грн. за 100 дол. США, не підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання за Приватним Підприємством «С.А.Е. ГРУП» права власності на транспортний засіб VW Passat В7 2,0 І TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску 2013, то господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу до договору про фінансовий лізинг № 0009154 від 04.12.2013 р., після завершення строку дії цього контракту та здійснення останнього лізингового платежу, інших платежів за цим контрактом і виконання всіх зобов'язань лізингоодержувачем, право власності на об'єкт лізингу перейде до лізингоодержувача. З цією метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього контракту або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА». Положення цього контракту застосовуються незалежно від стану об'єкта лізингу на момент сплати останнього лізингового платежу та/або інших платежів.

Як встановлено господарським судом в ході розгляду справи, обставини, за якими позивач набуває у власність об'єкт лізингу, не настали.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення вимоги позивача про визнання за Приватним Підприємством «С.А.Е. ГРУП» права власності на транспортний засіб VW Passat В7 2,0 І TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску 2013, відсутні.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши надані сторонами докази та пояснення в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про необгрунтованість та безпідставність вимог Приватного підприємства «С.А.Е. ГРУП» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» про зміну договору фінансового лізингу № 0000154 від 04.12.2013 р. в частині визначення валюти грошового зобов'язання гривні щодо іноземної валюти дол. США на рівні 825,00 грн. за 100 дол. США, та визнання права власності на транспортний засіб Volkswagen Passat B7 2,0 1 TDI, № шасі WVWZZZ3CZEP0101219, рік випуску 2013, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні даних вимог.

Судовий збір згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 11.04.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина