РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016Справа №910/9210/16

За позовомПриватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50"
ДоСлужби автомобільних доріг у Київській області
Простягнення 56 677,88 грн.
Суддя Т.Ю. Трофименко

Представники сторін:

Від позивача: Смірнов О.С. по дов. № 5 від 13.01.16 р.

Від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Київській області 56 677,88 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015р. у справі №910/24538/15, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Служби автомобільних доріг у Київській області (03680, м. Київ, вул. Народного ополчення, 11-А, ідентифікаційний код 26345736) на користь Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Кутузова, буд. 2А, ідентифікаційний код 05408668) 1 281 745,80 грн. (один мільйон двісті вісімдесят одну тисячу сімсот сорок п'ять гривень 80 коп.) основного боргу, 19 226,23 грн. (дев'ятнадцять тисяч двісті двадцять шість гривень 23 коп.) судового збору.

Однак, вказане рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем було виконано 01.03.2016, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача нараховані суми 3% річних та інфляційних втрат починаючи з 30.06.2016 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2016р. було порушено провадження у справі № 910/9210/16 та призначено її до розгляду на 08.06.2016р.

Представник позивача у судовому засіданні подав заяву про уточнення періоду нарахування сум 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до якої просить суд вважати періодом нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 01.07.2015 по 01.03.2016.

Також, представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином. (Ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.05.2016р. представник позивача отримав 27.05.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції № 044).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань сторін на час розгляду справи, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності представника відповідача виключно за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши позов Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" до Служби автомобільних доріг у Київській області про стягнення 56 677,88 грн., всебічно та повно дослідивши матеріали справи та вивчивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2013 між Службою автомобільних доріг у Київській області (Замовник, відповідач) та Приватним акціонерним товариством "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" (Виконавець, позивач) був укладений Договір № 411М-13 на надання послуг з поточного середнього ремонту автомобільної дороги С100425 Київ-Вишеньки-Гнідин на ділянці км 0+000 км - км 2+600 Київської області (далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору Виконавець (позивач) зобов'язався у 2013-2014 роках надати Замовникові (відповідачеві) послуги: "ГБН Г.1-218-182:2011. Поточний середній ремонт автомобільної дороги С100425 Київ-Вишеньки-Гнідин на ділянці км 0+000 км - км 2+600 Київської області", а Замовник (відповідач) зобов'язався прийняти та оплатити такі послуги.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору становить 4 067 190,00 грн.

Пунктом 3.4 Договору узгоджено, що договірна ціна визначається на підставі ДБН Д.1.1-1-2000 (зі змінами і доповненнями), СОУ 42.1-0:2012, як динамічна і може бути переглянута згідно умови п. 3.2 цього Договору.

Згідно з п. 5.1 Договору строк надання послуг складає: початок - дата підписання договору, закінчення - грудень 2014 року.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що розрахунки проводяться Замовником (відповідачем) шляхом поетапної оплати за надані послуги, при надходженні коштів з державного бюджету та інших джерел фінансування від головного розпорядника коштів. Замовник здійснює щомісячні та проміжні платежі за надані послуги на підставі акту наданих послуг (форма КБ-2в), довідки про вартість наданих підрядних послуг (форма КБ-3), підписаних уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п. 4.2 Договору акти (форми КБ-2в та КБ-3) надання послуг готує Виконавець і передає для підписання уповноваженому представнику Замовника у строк не пізніше, ніж за п'ять днів до закінчення звітного періоду. Уповноважений представник Замовника протягом трьох днів перевіряє реальність акту і підписує його в частині фактично наданих обсягів послуг.

Відповідно до п. 4.3 Договору розрахунки за надані послуги здійснюються в межах договірної ціни, відповідно до п. 3.4 цього Договору, та виділених коштів на оплату послуг згідно з планом фінансування, по мірі надходження коштів від головного розпорядника.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що ним, на виконання умов Договору, були виконані роботи з поточного середнього ремонту автомобільної дороги С100425 Київ-Вишеньки-Гнідин на ділянці км 0+000 км - км 2+600 Київської області на загальну суму 3 537 745,80 грн.

Позивач також зазначив, що виконані ним роботи у вищенаведеній загальній сумі відповідач оплатив лише частково в сумі 2 256 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 435 від 23.12.2013, тоді як 1 281 748,80 грн. залишились не сплаченими відповідачем.

Зважаючи на відсутність оплати спірних робіт відповідачем, враховуючи, що Договір не містив строку здійснення оплати за виконані роботи, позивач скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 530 ЦК України, та надіслав відповідачу Вимогу від 19.06.2015 № 202/14 про перерахування на користь позивача боргу в сумі 1 281 748,80 грн. протягом семи днів з моменту отримання відповідачем даної вимоги (далі - Вимога).

Проте, станом на час звернення з позовом до суду, відповідач заборгованість за Договором не погасив, у зв'язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

У судовому засіданні судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 у справі № 910/24538/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Служби автомобільних доріг у Київській області на користь Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" 1 281 745,80 грн. основного боргу, 19226,23 грн. судового збору.

Як встановлено судом в рішенні Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 у справі № 910/24538/15, позивач виконав роботи з поточного середнього ремонту автомобільної дороги С100425 Київ-Вишеньки-Гнідин на ділянці км 0+000 км - км 2+600 Київської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2013 та за грудень 2014 року (ф. КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт/та витати/ за грудень 2013 та за грудень 2014 року (ф. КБ-3) на загальну суму 3 537 745,80 грн., підписаними сторонами без зауважень та скріпленим печатками сторін.

Судом також встановлено, що відповідач, в порушення умов Договору та норм чинного законодавства, лише частково виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті виконаних позивачем робіт в сумі 2 256 000,00 грн., у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем за Договором у розмірі 1 281 745,80 грн. (3 537 745,80 грн. - 2 256 000,00 грн. = 1 281 745,80 грн.).

Також, судом встановлено, що відповідачем було надано відповідь № 12с/1735 від 30.06.2015, відповідно до якої, на вимогу від 19.06.2015 № 202/14, останній фактично не заперечував наявність спірної заборгованості, проте послався на відсутність бюджетного фінансування у 2014 році, у зв'язку з чим кошти для оплати робіт за Договором не були виділені.

Натомість, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували вищенаведені посилання відповідача, які фактично спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою № 12-5-68 від 02.09.2014р., наданою позивачу Державним агентством автомобільних доріг України.

Як досліджено судом, Договором не встановлено строк здійснення замовником оплати за виконані роботи, а тому позивач звернувся до відповідача в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, надіславши останньому Вимогу від 19.06.2015 № 202/14, що підтверджується фіскальним чеком № 0434 від 19.06.2015 та описом вкладення у цінний лист № 887 від 19.06.2015. Отримання наведеної вимоги відповідачем підтверджується з огляду на надану останнім позивачу відповідь № 12с/1735 від 30.06.2015, а таке, в свою чергу, свідчить, що строк оплати спірних робіт за Договором є таким, що настав.

Водночас, як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 1 281 745,80 грн. (3 537 745,80 грн., загальна сума виконаних позивачем на підставі Договору робіт - 2 256 000,00 грн., часткова оплата відповідача за роботи на підставі Договору = 1 281 745,80 грн.), а не 1 281 748,80 грн., як визначив у позовній заяві позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами .

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

ГПК перелічує такі факти залежно від того, суд якої юрисдикції виніс судовий акт:

а) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі (за винятком встановлених рішенням третейського суду);

б) встановлені вироком у кримінальному провадженні (постановою суду у справі про адміністративне правопорушення) питання, чи мало місце діяння та чи вчинене воно особою, при розгляді господарської справи про правові наслідки дій чи бездіяльності цієї винної особи

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про преюдиційність факту про надання позивачем відповідачу послуг, передбачених умовами договору № 411М-13 від 15.11.2013 р., на суму 3 537 745,80 грн., без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт.

20.10.2015 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 у справі № 910/24538/15, судом видано наказ.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2015 у справі № 910/24538/15 було виконано лише 01.03.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 11 від 01.03.2016 на суму 1 300 972,03 грн, копія якого міститься в матеріалах справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Укладений між Приватним акціонерним товариством «Броварське шляхово-будівельне управління № 50» та Службою автомобільних доріг у Київській області договір є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Зважаючи на те, що погашення заборгованості відповідача за Договором відбулось при виконанні рішення у справі № 910/24538/15 від 05.10.2015 лише 01.03.2016р., позивач просить стягнути з відповідача 30 761,97 грн. - інфляційні та 25 915,91 - 3 % річних за період 01.07.2015 року по 01.03.2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється:

1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання;

2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК);

3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК);

4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК);

5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК);

6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК);

7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК);

8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК);

9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК);

10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК).

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.11.2012 N 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 N 10/25, від 04.07.2011 N 13/210/10, від 12.09.2011 N 6/433-42/183, від 14.11.2011 N 12/207, від 23.01.2012 N 37/64.

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз. 3, 4 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем інфляційних та 3% річних, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порядку розрахунків, погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позивачем невірно визначено період нарахування інфляційних та 3% річних, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме, в сумі 30 217,55 грн та 25 705,15 грн.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарській суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача: при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Служби автомобільних доріг України у Київській області (03680, м. Київ, вул. Народного ополчення, 11-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Броварське шляхово-будівельне управління № 50» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Кутузова, 2-А, ) інфляційні в сумі 30 217 (тридцять тисяч двісті сімнадцять) грн. 55 коп., 3 % річних - 25 705 (двадцять п'ять тисяч сімсот п'ять) грн. 15 коп. та судового збору 1 359,64 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя Т.Ю.Трофименко