КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа№ 910/20345/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

За участю представників сторін:

Від Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк": Козленко О.В. - представник за довіреністю.

Від Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю: представник не з'явився.

Від Публічного акціонерного товариства "Неос Банк": представник не з'явився.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа": представник не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю,

на рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 року

у справ № 910/20345/15 (суддя Курдельчук І.Д.)

за первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 5 705 790,10 доларів США та 7 672 465,68 грн., що складає 133 811 976,30 грн.,

та за зустрічним позовом Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа"

про визнання припиненими правовідносин за договором поруки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - Банк) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" (далі - Підприємство) у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 5 705 790,10 доларів США та 7 672 465,68 грн., що складає 133 811 976,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» зобов'язань за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 року, внаслідок чого у відповідача, як поручителя, відповідно до умов договору поруки від 27.09.2011 року № 14-694/2010/ПЗ, виник обов'язок по сплаті боргу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.08.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа".

02.09.2015 року Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулося до Господарського суду м. Києва з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання припиненими правовідносин за договором поруки.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що порука Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, яка виникла на підставі Договору поруки № 14-694/2010/П-3 від 27.09.2011, укладеним з Публічним акціонерним товариством "Банк Кіпру", припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.09.2015 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 року у первісному позові відмовлено повністю. Зустрічний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 року по справі № 910/20345/15 рішення суду від 30.09.2015 року скасовано та прийнято нове, яким первісний позов задоволено та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2016 постанову апеляційної інстанції та рішення першої інстанції скасовано, а матеріали справи № 910/20345/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Підставами для скасування рішення місцевого і постанови апеляційного господарських судів зі справи стало те, що господарські суди, розглядаючи справу, не з'ясували всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору в даній справі, а саме: не надали належної правової оцінки усім умовам договору у їх сукупності, у тому числі підпункту 7.2.3 пункту 7.2 Договору; залишили поза увагою та правовим дослідженням факт надсилання/ненадсилання клієнтом та фактором повідомлення у письмовій формі боржнику про відступлення права вимоги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/20345/15 первісний позов задоволено повністю. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, крім підстав зазначених у зустрічній позовній заяві, посилається на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" не було порушено зобов'язання по достроковому поверненню кредиту, у зв'язку з чим вимога до поручителя є передчасною.

Крім того, апелянт стверджує, що він, як поручитель, після спливу строку для виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" зобов'язання по достроковому поверненню кредиту не отримував письмової вимоги від Банку.

Також, апелянт зазначає, що повідомлення Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" є неналежним доказом переходу до нього прав за Кредитним договором як до нового кредитора.

Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" надано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно проти її вимог заперечує та просить суд залишити її без задоволення.

Представник Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився, однак, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника у відпустці.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія прийшла до висновку про відмову у його задоволенні, зважаючи на те, що доказів перебування представника Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю у відпустці, а саме наказу про відрядження, суду не надано.

Окрім цього, з клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника у відпустці звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа".

Оскільки доказів перебування представника у відпустці, а саме наказу про відрядження, суду не надано, судова колегія, також відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Судова колегія зважає на те, що Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа" не позбавлені права направити інших представників у судове засідання, як це передбачено ст. 28 ГПК України.

У пункті 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року N 18 зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Також, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився представник Публічного акціонерного товариства "Неос Банк", хоча про дату, час та місце судового засідання воно було повідомлено належним чином.

Згідно з пунктом 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року за №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представників сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представника Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2010 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Кіпру" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством "Неос Банк") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" (позичальник) укладено кредитний договір № 14-694/2010, за умовами якого предметом Кредитного договору є надання банком позичальнику у тимчасове користування грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на умовах: сума кредиту - 1 500 000 доларів США 00 центів; строк користування кредитом - з 12.10.2010 по 11.10.2012 (включно); процентна ставка за користування кредитом - LIBOR (1M)+10,5% процентів річних за строковою заборгованістю та LIBOR (1M)+15,5% процентів річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до п. 2.3 Кредитного договору надання кредиту здійснюється банком шляхом конвертації кредитних коштів в національну валюту з подальшою оплатою платіжних документів позичальника після надання позичальником відповідних платіжних та підтверджуючих документів.

Пунктом 2.4 Кредитного договору сторонни передбачили, що датою надання кредиту є дата перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника.

У п. 2.6 Кредитного договору сторони узгодили, що датою повернення кредиту вважається дата надходження відповідної грошової суми, що позичалася, на рахунок, визначений у пункті 2.5 Кредитного договору.

Згідно з п. 3.2.5 Кредитного договору позичальник зобов'язаний забезпечити повне повернення кредиту та процентів за користування ним, а також сплату неустойки (штрафу, пені) за Кредитним договором в строк по 11.10.2012 року.

Відповідно до п. 3.3.7 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених Кредитним договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених у пунктах 3.2.11 та 3.2.12 пункту 3.2 Кредитного договору.

Як передбачено п. 5.7 Кредитного договору, Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за Кредитним договором.

Встановлено, що додатковою угодою від 27.09.2015 року № 3 сторони погодили викласти підпункт 1.1.2 пункту 1.1 Кредитного договору у такій редакції: "строк користування кредитом встановлюється з 12.10.2010 по 11.10.2017 (включно)".

Крім цього, додатковою угодою від 09.07.2012 року № 11 сторони визначили, що сума кредиту складає 4 465 000,00 доларів США;

Додатковою угодою від 23.04.2013 № 14 сторони виклали додаток № 1 до Кредитного договору (графік повернення кредитної заборгованості) у новій редакції, визначивши дату та розмір погашення кредиту.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матеріали справи свідчать про те, що 27.09.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Кіпру" (кредитор) та Спільним українсько-французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (поручитель) укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа" зобов'язань, що випливають з Кредитного договору, укладеного кредитором та позичальником (з урахуванням всіх додаткових угод до нього, в тому числі тих, що можуть бути укладені і в подальшому).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 та 2.4 Договору поруки змістом зобов'язання є повернення кредиту за кредитним договором у сумі 4 110 000 доларів США в строк 11.10.2017 з дотриманням при цьому визначеного кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених Кредитним договором та/або Договором, та/або чинним законодавством України; сплата процентів за користування кредитом у розмірі LIBOR (1M)+10,5% за строковою заборгованістю (при цьому, Кредитним договором передбачені випадки, коли розмір процентної ставки збільшується на 5% річних і складає LIBOR (1M)+15,5% річних, сплата яких також забезпечується Договором), та/або комісій у розмірі, строки та в порядку, що визначені Кредитним договором; сплата можливої неустойки (пені, штрафів) у розмірі, строки та в порядку, що визначні Кредитним договором; відшкодування витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих внаслідок порушення позичальником Кредитного договору.

У п. 4.1.1 Договору поруки сторони узгодили, що поручитель зобов'язаний в семиденний строк з дня отримання письмової вимоги кредитора виконати забезпечене порукою зобов'язання шляхом перерахування суми основної (позичкової) заборгованості за кредитом, процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів) та інших платежів, а також витрат кредитора, пов'язаних з пред'явленням вимог і отриманням виконання за Кредитним договором, та збитків кредитора, завданих порушенням позичальником своїх обов'язків за Кредитним договором, на рахунки , вказані у вимозі кредитора.

Згідно з п. 4.1.2 Договору поруки поручитель зобов'язаний у разі невиконання позичальником та/або поручителем забезпеченого порукою зобов'язання, відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

Пунктом 7.2 Договору поруки сторони встановили, що цей договір набирає чинності з моменту (дати) його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до настання однієї з таких обставин:

- виконання в повному обсязі (в тому числі дострокове) позичальником зобов'язання забезпеченого порукою (підпункт 7.2.1);

- погашення поручителем у повному заборгованості позичальника за Кредитним договором у порядку, на умовах та в строки, визначені Договором (підпункт 7.2.2);

- якщо кредитор протягом трьох років з дня настання терміну виконання зобов'язань за Кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя (підпункт 7.2.3).

Додатковою угодою від 09.07.2012 року № 2 сторони внесли зміни до пункту 2.1 Договору поруки та виклали його у новій редакції, зазначивши, що змістом зобов'язання, забезпеченого порукою, є повернення кредиту за Кредитним договором у сумі 4 465 000 доларів США в строк до 11.10.2017 (кінцевий термін) з дотриманням при цьому визначеного Кредитним договором порядку сплати періодичних платежів або у випадках, передбачених Кредитним договором та/або Договором та/або чинним законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що договір поруки у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір є дійсним, укладеним належним чином та таким, що є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судовою колегією встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру" належним чином виконало свій обов'язок за Кредитним договором, надавши кредит позичальнику, що підтверджується меморіальними ордерами за період з 09.11.2010 року по 22.10.2012 року та банківськими виписками за період з 12.10.2010 року по 15.09.2015 року.

Натомість, Товариство з обмеженою відповідальністю "Основа" починаючи з 21.12.2013 року не в повному обсязі здійснювало повернення кредиту та не повністю сплачувало відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим у позичальника за Кредитним договором виникла прострочена заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом у загальному розмірі 4 370742,70 доларів США, яка станом на 17.07.2015 року складається із простроченої заборгованості у розмірі 1 870 342,70 доларів США (виникла до 27.06.2015 відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у додатковій угоді № 14) та строкової заборгованості у розмірі 2 500 400 доларів США за період з 27.06.2015 по 11.10.2017 (відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості, викладеному у додатковій угоді № 14).

Матеріали справи свідчать про те, що 28.05.2014 року Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" та Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором, в якому на підставі підпункту 3.3.7 пункту 3.3 Кредитного договору, вимагало у термін, що не перевищує 30 календарних днів з дати одержання вимоги, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення її банком, повернути строкову заборгованість за кредитом у сумі 3 750 600 доларів США; прострочену заборгованість за кредитом у сумі 620 142,70 доларів США; сплатити строкові проценти за користування кредитом у сумі 42 077,57 доларів США; сплатити прострочені проценти за користування кредитом у сумі 239 662,43 доларів США; сплатити пеню за несвоєчасну сплату процентів у сумі 11 258,88 доларів США; сплатити проценти за фактичне користування кредитом, які будуть нараховані по дату фактичного погашення заборгованості (Том І, а.с. 60-62).

Вказана вимога була отримана Спільним українсько-французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 03.06.2014 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 343 та № 351 (Том І, а.с. 63).

В подальшому, 30.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Неос Банк" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" (фактор) укладено договір факторингу № 13/14-Ф (далі - Договір факторингу), за умовами якого в порядку та на умовах Договору факторингу фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених Договором факторингу (пункт 2.1 Договору факторингу).

Як передбачено п. 2.2 Договору факторингу, опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов Договору факторингу, зазначені у додатку № 1 до Договору факторингу.

Пунктом 2.3 Договору факторингу сторонни погодили, що права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання Договору факторингу. Додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів (пункт 2.3 Договору факторингу).

Відповідно до п. 2.4 Договору факторингу у зв'язку з підписання Договору факторингу фактору передаються права клієнта як кредитора/заставодержателя за договорами забезпечення, що укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржника за основним договором, які передбачені у додатку № 1 до Договору факторингу, таким чином: перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у підпунктах 1.2.2 - 1.2.4 пункту 1.2 додатку № 1 до Договору факторингу, здійснюється на підставі Договору факторингу без будь-якого додаткового оформлення одночасно з переходом права грошової вимоги за основним договором. Права за договорами забезпечення, зазначеними у підпунктах 1.2.2 - 1.2.4 пункту 1.2 додатку № 1 до Договору факторингу переходять до фактора в силу положень законодавства України та Договору факторингу.

Перехід прав клієнта за договорами забезпечення, зазначеними у підпункті 1.2.1 пункту 1.2 додатку № 1 до Договору факторингу, оформлюється окремим договором між фактором та клієнтом.

У п. 3.1. сторонни передбачили, що загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов Договору факторингу, становить 5 161 613,90 доларів США .

Згідно з п. 10.1 Договору факторингу Договір факторингу вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань та Договором факторингу.

За приписами ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

З Додатку № 1 до Договору факторингу вбачається, що Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" передало Публічному акціонерному товариству "Альфа-Банк" право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа" за заборгованістю за кредитом у загальному розмірі 4 370 742,70 доларів США та заборгованістю зі сплати процентів у загальному розмірі 790 871,20 доларів США, а саме: 16 870,59 доларів США строкових процентів та 774 000,61 доларів США прострочених процентів (4 370 742,70 + 790 871,20 = 5 161 613,90), яка виникла у ТОВ "Основа" за Кредитним договором станом на дату укладення Договору факторингу (30.09.2014) (Том І, а.с. 107).

Судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що повідомлення Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" є неналежним доказом переходу до нього прав за Кредитним договором як до нового кредитора, оскільки в матеріалах справи містяться листи Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, в яких останнього було повідомлено про перехід прав первісного кредитора до нового за Договором поруки та Кредитним договором та зазначено необхідність виконання всіх зобов'язань за вказаними договорами, у тому числі, зобов'язання про дострокове повернення кредиту.

Отже, зазначені вище листи є не тільки повідомленням про укладення Договору факторингу та перехід права вимоги від Публічного акціонерного товариства "Неос Банк" до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", а є вимогою про належне виконання Договору поруки та Кредитного договору.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що вимоги Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про стягнення з Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю 4 370 742,70 доларів США кредитних коштів та 335 047,40 доларів США процентів за користування кредитом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" просить суд стягнути зі Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю пеню у розмірі 7 672 465,68 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повернення кредиту та/або процентів за ним позичальник сплачує банку пеню у розмірі діючої на період прострочення подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Перерахувавши правильність нарахування позивачем пені у розмірі 7 672 465,68 грн., судова колегія приходить до висновку про те, що вона підлягає задоволенню повністю.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо зустрічного позову судовою колегією встановлено наступне.

Спільне українсько-французське підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю просить суд визнати припиненими зобов'язання за Договором поруки з 05.01.2015 року, посилаючись на ч. 4 ст. 559 ЦК України.

За приписами ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як встановлено вище, п. 7.2.3 договору сторони передбачили, що договір набирає чинності з моменту (дати) його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до настання однієї з таких обставин, зокрема, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання терміну виконання зобов'язань за Кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Матеріали справи містять докази належного повідомлення позичальника та поручителя про необхідність дострокового виконання умов Кредитного договору та Договору поруки, у зв'язку із неналежним виконанням Кредитного договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа".

Верховним Судом України у Постанові від 18.11.2015 року по справі №6-1779цс15 встановлено, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік передбаченого п. 7.2. Договору поруки трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя, є 03.07.2014 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 03.07.2017 року.

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось з даним позов не порушуючи трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя, отже правовідносини за договором поруки №14- 694/2010/П-З від 27.09.2011 року не є припиненими.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

В силу ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача за первісним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/20345/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/20345/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова