КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа№ 910/3134/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Леочко Т.І.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" на рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2016 (Суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенерготрейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ"

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ «Техенерготрейд» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 у справі № 910/3134/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 84000 грн. заборгованості та 193,32 грн. 3% річних.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 у справі № 910/3134/16 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи подана апеляційна скарга була передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою від 13.05.2016 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження зазначену вище апеляційну скаргу та призначено до розгляду у судовому засіданні на 14.06.2016.

Представник позивача в призначене судове засідання з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача (апелянта) в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, наявним в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду скарги - не подавав.

За таких обставин, враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті, проти даного не заперечував представник позивача, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техенерготрейд" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" (відповідач) був укладений усний договір поставки.

Відповідно до умов якої відповідач зобов'язався передати платформу робочої мод. 639 BLAII у кількості 1 штука загальною вартістю 84000 грн. в тому числі ПДВ, а позивач оплатити вартість вказаного товару.

02.03.2012 відповідач надав рахунок фактуру №СФ-030201 на оплату вартості платформи робочої мод. 639 BLAII на суму 84000 грн.

Позивачем вказаний рахунок - фактуру 19.03.2012 оплачено в повному обсязі, що підтверджується, зокрема, банківською випискою по рахунку позивача за 19.03.2012

Зважаючи на те, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України оплачений в повному обсязі товар не був поставлений позивачу та кошти також не були повернуті, останній звернувся із позовом до суду про стягнення суми перерахованих коштів.

Відповідач, не погоджуючись із постановленим рішенням судом першої інстанції та заперечуючи проти заявлених вимог в суді апеляційної інстанції, мотивує це тим, що позивачем була пропущена позовна давність щодо вимоги про стягнення коштів, з урахуванням того, що таке право виникло у позивача з травня 2012, в той час як позов до суду поданий в 2016 році.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Фактично укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки тому спірні відносини, регулюються згідно з п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно аналізу норм чинного господарського та цивільного законодавства України, вказаними нормативно-правовими актами для договору поставки не встановлено спеціальної виключної письмової форми договору, а отже відсутність письмового договору між сторонами, при наявності оферти однієї сторони у вигляді рахунків-фактур та акцепту іншої сторони у формі оплати в повному обсязі сум, визначених в таких рахунках, дає суду належних та обґрунтованих підстав для встановлення факту існування між сторонами договірних відносин у спрощеному порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як зазначалось вище, відповідачем позивачу був виставлений рахунок-фактура № СФ-030201 02.03.2012 на загальну суму 84000 грн.

Вказаний рахунок позивачем був сплачений в повному обсязі, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача та не заперечувалось відповідачем в апеляційній скарзі.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач 23.11.2015 звернувся до відповідача з вимогою поставити платформу робочої мод. 639 BLAII, вартість якої оплачена в повному обсязі, протягом 7 днів з дня отримання даної претензії.

22.01.2016 р. позивач на адресу відповідача направив письмову вимогу про розірвання договору та повернення раніше отриманих коштів.

Проте, претензія та письмова вимога позивача залишені без відповіді та задоволення.

Відповідачем товар поставлений позивачу не був, отримані кошти в розмірі 84000 грн. повернуті не були, доказів на підтвердження доводів відсутності у відповідача обов`язку з поставки товару або ж неотримання від позивача коштів, судам першої та апеляційної інстанції надано не було.

Стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити строк - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.

В матеріалах справи наявна копія листа відповідача № 264 від 24.05.2012, у якому останній повідомляє позивача про неможливість поставки погодженого товару та пропонує поставити інший товар.

Як вбачається з пояснень представника позивача, наданих в суді апеляційної інстанції, письмову відповідь на даний лист відповідачеві вони не надавали та не погоджувались на поставку іншого товару, взамін оплаченого, як то було запропоновано відповідачем, оскільки на той час позивачем здійснювались певні роботи, що надавали можливість не застосовувати оплачену платформу робочої мод. 639 BLAII та зачекати з її поставкою.

В подальшому, зважаючи на виниклу необхідність у такій платформі, та зважаючи на те, що відповідачем не були повернуті позивачу сплачені кошти в розмірі 84000 грн., позивач направив ТОВ "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ"

вимогу на поставку товару, яка виконана не була, з подальшим направленням листа про розірвання договору та вимогою повернення коштів в розмірі 84000 грн.

Враховуючи викладене, а також те, що доказів поставки товару або повернення сплачених грошових коштів за поставку товару, станом на день розгляду справи відповідачем Господарському суду міста Києва та апеляційній інстанції не представлено, обґрунтованими є позовні вимоги покупця про стягнення з постачальника заборгованості в розмірі 84000 грн. за непоставлений товар та правомірно були задоволені до стягнення місцевим судом.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності із правом звернення з вказаною вимогою до суду та обґрунтування цього в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 256 - 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначалось, нормами чинного законодавства України визначено, що оскільки сторонами не встановлено строку поставки товару, така поставка мала відбутись протягом семи днів з дати отримання відповідачем відповідної письмової вимоги.

Таким чином, перебіг позовної давності розпочався після спливу строку поставки товару, зазначеному позивачем у вимозі, тож, позовна давність у даному випадку, станом на час звернення позивача до суду, не сплила.

Посилання відповідача на те, що у позивача виникло право на витребування коштів в розмірі 84000 грн. з моменту отримання листа № 264 від 24.05.2012, тобто з травня 2012 року, не приймається до уваги колегією суддів, з урахуванням вказаних вище пояснень позивача щодо непогодження на пропозицію відповідача на заміну оплаченого товару та на наявність часу для того, щоб почекати до поставки саме оплаченого товару.

Крім того, відповідачем по справі не було доведено судам обох інстанцій того факту, що станом на травень 2012 року позивачем направлялась вимога відповідачу про поставку товару, а така була направлена лише в 2015 році, що, відповідно до приписів ст. 530 ЦК України породжує обов`язок у відповідача поставки товару, а отже у суду відсутні підстави для розрахунку позовної давності щодо вимоги про повернення коштів в розмірі 84000 грн. з 2012 року.

Також, позивачем заявлялась вимога про стягнення з відповідача, у зв`язку з невиконання умов усного договору щодо поставки товару, 3% річних в розмірі 193,32 грн. за період з 26.01.2016 по 22.02.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, знаходить його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому місцевий суд правомірно задовольнив вказану позовну вимогу саме в розмірі 193,32 грн.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Доводи викладені апелянтами в апеляційних скаргах спростовуються всім вище зазначеним, та письмовими доказами, копії, яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенерготрейд", а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕМ ТЕХНОЛОДЖИ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2016 у справі № 910/3134/16- без змін.

Матеріали справи № 910/3134/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов