ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р.Справа № 916/238/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання О.М. Шитря,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1, довіреність №Д/ЮС-07 від 11.01.2016;

від відповідача участі не брали;

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство

на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2016

у справі №916/238/16

за позовом: приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство

до відповідача: Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях

про стягнення 118735,32 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016р. приватне акціонерне товариство Українське Дунайське пароплавство (далі ПрАТ Українське Дунайське пароплавство) звернулось з позовом до Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях (далі ДПВШ Устьдунайводшлях) про стягнення з останнього на користь приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство суми заборгованості у розмірі 118735,32 грн, яка складається з 114177,60 грн основного боргу, 4266,80 грн пені та 290,92 грн 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.03.2016 у справі №916/238/16 (суддя В.Д. Найфлейш) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Державного підприємства водних шляхів „Устьдунайводшлях на користь приватного акціонерного товариства „Українське Дунайське пароплавство 114177,60 грн; в іншій частині позову відмовлено (а.с. 59-62).

Не погодившись з прийнятим рішенням, приватне акціонерне товариство Українське Дунайське пароплавство звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2016 у справі №916/238/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, в іншій частині залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що у поточній редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію не нараховуються штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобовязань із задоволення лише тих вимог, на які поширюється мораторій (вимог, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство), в той час як вимоги ПрАТ Українське Дунайське пароплавство є поточними і на них не поширюється дія мораторію, у тому числі щодо нарахування пені та 3% річних (а.с. 67-72).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу висловив заперечення щодо її задоволення, посилаючись на те, що 23.07.2014 порушено провадження у справі про банкрутство ДПВШ Устьдунайводшлях та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, під час якого не нараховується пеня та 3% річних, при цьому просить розглянути дану справу без його участі (а.с. 85, 95-96).

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

12.05.2009 між приватним акціонерним товариством „Українське Дунайське пароплавство та Державним підприємством водних шляхів „Устьдунайводшлях укладено договір №148 ОУИ/21/09 на комплексне обслуговування флоту ДП водних шляхів „Устьдунайводшлях (далі договір №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009), за умовами якого ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство надає послуги ДПВШ „Устьдунайводшлях по комплексному обслуговуванню флоту: розміщенню суден ДПВШ „Устьдунайводшлях на частині території ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство в затоні №4,96 км р. Дунай частина затона площею 0,7 га і земельна ділянка площею 0,27 га, прилеглої к території затону; проходу працівників та проїзд автотранспорту на охоронювальну територію затону №4 ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство; користуванню інженерними спорудами, що знаходяться на території ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство; забезпеченню безпечної стоянки суден (а.с. 18-19).

Відповідно до пункту 2.1 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 вартість надання послуг визначається згідно узгодженого протоколу договірної ціни на надання послуг (додаток № 1).

Договірна ціна визначається із розрахунку грошової оцінки 1 кв.м землі та послуг, що надаються; на момент укладення даного договору грошова оцінка 1 кв.м землі території складає 63 грн (пункт 2.2 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009).

У пункті 2.3 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 сторони домовились, що у випадку зміни вартості 1 кв.м землі згідно її оцінки, договірна ціна на надання послуг змінюється пропорційно.

Згідно з пунктом 2.4 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 вартість послуг за договором складає 1833,30 грн, в т.ч. ПДВ в сумі 305,55 грн в місяць.

Пунктом 2.5 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 передбачено, що оплата послуг за договором здійснюється щомісячно, не пізніше 10-го числа на підставі виставленого рахунку.

Вказаний договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2009, якщо за місяць до закінчення строку його дії не надійде письмова заява однієї зі сторін про розірвання чи перегляд, то договір вважається продовженим на новий строк (пункт 7.1 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009).

В подальшому до зазначеного договору сторонами було укладено додаткові угоди №2 від 21.12.2011, №3 від 01.01.2013 та №4 від 18.02.2014, якими змінювалась договірна ціна за послуги та строк дії договору (а.с. 22-24). Так, додатковою угодою №4 від 18.02.2014 до договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 продовжено строк його дії до 31.12.2014 та узгоджено, що вартість послуг за договором: з 01.01.2014 їх розмір складає 9514,80 грн, в т.ч. ПДВ 1585,80 грн, в місяць.

За місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не направила іншій письмову заяву про його розірвання, а відтак на підставі пункту 7.1 договору №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 даний договір вважається продовженим на 2015 рік, про що також свідчать фактичні дії сторін (а.с. 25, 28).

На виконання вказаного договору ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство надало, а ДПВШ „Устьдунайводшлях прийняло послуги (комплексне обслуговування флоту за 2015 рік) на загальну суму 114177,60 грн (акт виконаних робіт (наданих послуг) за договором №148ОУИ/21/09 від 12.05.2009).

Позивачем на адресу відповідача було направлено рахунок-фактуру №ГУИ-391 від 17.12.2015 на суму 114177,60 грн, який отримано останнім 22.12.2015 (а.с. 26, 27).

Відповідач взяті на себе зобовязання за договором №148 ОУИ/21/09 від 12.05.2009 щодо оплати послуг на суму 114177,60 грн не виконав, а тому ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство звернулось з даним позовом до суду.

Із матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.07.2014 порушено провадження у справі №916/2560/14 про банкрутство Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а.с. 116-125).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.11.2014 у справі №916/2560/14 введено процедуру санації Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях, призначено керуючим санації останнього арбітражного керуючого ОСОБА_2 (а.с.37-38).

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 114177,60 грн основної заборгованості з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті статті 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують належне виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за договором №148 ОУИ /21/09 від 12.05.2009, місцевим господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення з ДПВШ „Устьдунайводшлях 114177,60 грн заборгованості за надані послуги.

Щодо решти позовних вимог, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Законом України від 22.12.2011 №4212-VI внесено зміни до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" шляхом викладення його в новій редакції.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, він набирає чинності через рік з дня його опублікування.

ОСОБА_3 України від 22.12.2011 №4212-VI був опублікований в газеті «Голос України» за 18.01.2012, яка відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно правових актів та набрання ними чинності» є офіційним друкованим виданням, в якій здійснюється офіційне оприлюднення законів та інших актів Верховної Ради України.

Таким чином, ОСОБА_3 України від 22.12.2011 №4212-VI набрав чинності з 18.01.2013.

Згідно з пунктом 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 №4212-VI), положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Як зазначалось вище, провадження у справі №916/2560/14 про банкрутство ДПВШ „Устьдунайводшлях порушено 23.07.2014, тобто після набрання чинності Законом України від 22.12.2011 №4212-VI. Відтак зазначена справа розглядається за правилами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в чинній редакції.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Заявлені до стягнення у межах даної справи вимоги ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство є поточними, оскільки виникли після порушення провадження у справі про банкрутство ДПВШ „Устьдунайводшлях.

Отже, позивач є поточним кредитором ДПВШ „Устьдунайводшлях.

В силу частини пятої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Згідно з приписами частини першої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Частиною другою статті 19 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах;

забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій;

не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування трьох процентів річних упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Ця заборона чинна протягом дії мораторію, тому 3% річних за невиконання грошового зобов'язання не нараховуються в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Проте зміст заборони на нарахування неустойки (штрафу, пені) у вказаній вище нормі пов'язаний із визначенням поняття мораторію, а відтак обмежений ним.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 290,92 грн, нарахованих на суму поточної заборгованості, однак необгрунтовано залишив поза увагою положення частини третьої статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в частині, що стосується дії мораторію на нарахування неустойки (штрафу, пені) за невиконання чи неналежне виконання зобовязань із задоволення вимог, на які поширюється мораторій.

При цьому, Господарський суд Одеської області безпідставно посилається на правову позицію Верховного Суду України по справі №28/5005/3240/2012 від 01.10.2013, оскільки зазначена правова позиція сформована на підставі положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, що діяла до 18.01.2013.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній до 18.01.2013) заборонялось стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховувалась неустойка (штраф, пеня), не застосовувались інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлювала загальну заборону на нарахування пені упродовж часу дії мораторію, тобто на вимоги як конкурсних, так ї поточних кредиторів.

В той час, як в чинній редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, протягом дії мораторію не нараховується неустойка лише на конкурсну заборгованість.

Сторонами у пункті 3.2 договору №148 ОУИ /21/09 від 12.05.2009 узгоджено, що за несвоєчасну оплату наданих послуг відповідно до пункту 2.3 ДПВШ „Устьдунайводшлях сплачує ПрАТ „Українське Дунайське пароплавство пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем визначено розмір неустойки (пені) за період з 30.12.2015 по 29.01.2016 без врахування вказаних вище норм.

Відповідно до пункту 2.5 договору №148 ОУИ /21/09 від 12.05.2009 оплата послуг за цим договором здійснюється не пізніше 10-го числа на підставі виставленого рахунку.

Рахунок №ГУИ-391 від 17.12.2015 було отримано відповідачем 22.12.2015 (а.с.26).

Отже, до 10 січня 2016 року відповідач повинен був повністю розрахуватись за надані послуги з комплексного обслуговування флоту. Прострочення виконання грошового зобовязання щодо оплати наданих послуг виникло з 10.01.2016, а тому саме з цієї дати мають відповідно до приписів частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нараховуватись штрафні санкції.

За таких обставин, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в сумі 2607,99 грн за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором №148 ОУИ /21/09 від 12.05.2009 за період з 10.01.2016 по 29.01.2016.

Положеннями пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Слід зазначити, що при застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Колегією суддів Одеського апеляційного господарського суду враховується, що згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого Одеським апеляційним господарським судом від 14.06.2016 (а.с. 113-115), ДПВШ „Устьдунайводшлях" є унітарним підприємством, яке засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 №1734 „Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави", яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави Мінтрансзв'язку внесено ДПВШ „Устьдунайводшлях", м. Ізмаїл.

На даний час триває процедура санації Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях.

Тому, враховуючи викладені обставини та норми права, а також з огляду на те, що порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір пені, належної до сплати, до суми 500 грн.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі №17/77, від 19.12.2012 у справі №5023/3165/12, від 21.10.2015 у справі №906/575/15, від 18.11.2015 у справі №914/448/15 тощо.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 Про судове рішення).

Оскаржене судове рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2016 у справі №916/238/16 не в повній мірі відповідає цим вимогам, а тому підлягає зміні в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях на користь приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство 500 грн пені з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, колегією суддів враховується викладене у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню, покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2016 у справі №916/238/16 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях на користь приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство 500 грн пені, позовні вимоги в цій частині задовольнити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства водних шляхів Устьдунайводшлях на користь приватного акціонерного товариства Українське Дунайське пароплавство 114177,60 грн основного боргу, 500 грн пені та 1751,78 грн витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 16.06.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна