ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р.Справа № 915/47/16

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В.Лашина

Суддів: Т.А. Величко

М.А.Мирошниченка

при секретарі Р.О.Кияшко

За участю представників сторін:

Від ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Від ПАТ "Діамантбанк" - Ястремська І.О., Людкевич Х.Є.

Від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" - Корінний А.В.

Інші представники сторін в судове засідання не 'явилися.Про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 23.02.2016 року

по справі № 915/47/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

до відповідача: Товарної біржі "Корпоративна"

Треті особи:

1. Арбітражний керуючий ОСОБА_2

2. Публічне акціонерне товариство "ВОЗКО",

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Шкіряно-взуттєвий холдинг"

4. Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії публічного акціонерного банку "Державний експортно-імпортний банк України" в м.Миколаєві,

5. Вознесенська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області,

6. Товариство з обмеженою відповідальністю "СКІН МАРКЕТ",

7. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Вознесенському районі Миколаївської області,

8. Управління Пенсійного фонду України в м.Вознесенську та Вознесенському районі Миколаївської області,

9. Публічне акціонерне товариство Національна компанія "Нафтогаз України",

10. Товариство з обмеженою відповідальністю "ГВП ХІММАТЕРІАЛИ",

11. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство з підбору автомобілів "КОНСАЛТ-АВТО",

12. Товариство з обмеженою відповідальністю "В.І.Ф

13. Фізична особа-підприємець ОСОБА_7,

про визнання результатів аукціону з реалізації майна ПАТ "ВОЗКО" недійсними

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (в подальшому за текстом - ПАТ «Діамантбанк») звернулося до господарського суду Миколаївської області із позовом до товарної біржі «Корпоративна» про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна, що належить публічному акціонерному товариству «Возко» (далі - ПАТ «Возко»), проведеного 18 грудня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем проведено аукціон з продажу майна банкрута з порушенням чинного законодавства, а саме: порушено порядок оголошення та повідомлення про проведення аукціону; проведені три повторних аукціони, що не передбачено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у наступному - Закон про банкрутство); ліквідатором було невірно визначено загальну вартість майна банкрута та продаж такого майна пройшов за завідомо заниженою ціною; аукціони проведені без згоди заставного кредитора та суду; у організатора аукціону були відсутні відповідні повноваження, оскільки його не було залучено до участі у справі.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.02.2016 р. (суддя Василяка К.Л.) у задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ПАТ «Діамантбанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановите нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідачем не було дотримано передбачений Законом про банкрутство порядок проведення аукціону, зазначаючи про порушення законодавства, наведені ним в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу філія публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві (далі - ПАТ «Укрексімбанк») підтримує апеляційну скаргу та зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу вважає її необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню, з наступних підстав.

В провадженні господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/1036/15 про банкрутство ПАТ «Возко».

Постановою господарського суду від 07.07.2015 р. у вказаній справі ПАТ «Возко» було визнано банкрутом, відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2

Ухвалою місцевого господарського суду від 15.09.2015 р. було затверджено реєстр вимог кредиторів ПАТ «Возко» на загальну суму 917 001 119,58 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 11.12.2015 р., залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 р., господарським судом було надано згоду на продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення грошових вимог ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Укрексімбанк».

В ході ліквідаційної процедури ліквідатор, в межах виконання своїх повноважень, із залученням товарної біржі «Корпоративна» в якості організатора торгів, здійснив реалізацію майна банкрута на аукціоні, який відбувся 18 грудня 2015 року.

Переможцем було визнано ТОВ «Шкіряно-взуттєвий холдинг», яким придбано майно банкрута за 11 008 901 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 29.12.2015 р. затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ПАТ «Возко». Постановою Одеського апеляційного гсоподарського суду від 24.02.2016 р. зазначену ухвалу залишено без змін.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з безпідставності вимог та доводів позивача, дослідження обставин проведення аукціону в межах справи про банкрутство при розгляді скарги ПАТ «Діамантбанк» на дії ліквідатора банкрута, а також при затвердженні звіту ліквідатора й ліквідаційного балансу банкрута.

Судова колегія частково погоджується з цими висновками суду першої інстанції.

Зокрема, ухвала суду про затвердження звіту ліквідатора і ліквідаційного балансу є за своєю правовою природою судовим рішенням, яке підсумовує хід ліквідаційної процедури, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи (вчинення належних дій по виявленню активів та пасивів боржника, зокрема, виявлення ліквідатором кредиторів та дотримання їх процесуальних прав підчас розгляду їх грошових вимог, доведення неможливості відновлення платоспроможності боржника внаслідок вжитих ліквідатором заходів, доведення неможливості задоволення визначених ліквідатором вимог кредиторів з наслідками його ліквідації), проведення реалізації майна банкрута та інше.

При цьому, як при розгляді скарги на дії ліквідатора, в якій ПАТ «Діамантбанк» вказувало на ті ж самі підстави порушення проведення аукціону, що вказані в позовній заяві, так й при розгляді звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута і наступному припиненні провадження у справі про банкрутство ПАТ «Возко», певні обставини підготовчих дій з проведення аукціону вже були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій у межах справи про банкрутство.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Одночасно з цим, судова колегія вважає помилковим розгляд позову ПАТ «Діамантбанк» в окремому позовному провадженні.

ПАТ «Діамантбанк», звертаючись до суду із позовом, обрало форму та спосіб захисту порушених прав у вигляді саме позовного провадження.

Згідно із правовою позицією, яка викладена у п. 9 Листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 р. за № 01-06/606/2013, спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина восьма статті 44 Закону про банкрутство), розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство та на відміну від позовного провадження підлягають розгляду за заявами.

До того ж, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 названого Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року, у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до положень статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. При цьому, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Згідно з пунктами 2, 7 частини першої статті 12 зазначеного Кодексу господарським судам підвідомчі справи про банкрутство; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною 9 статті 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями частини 4 статті 10 Закону про банкрутство, відповідно до якої суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, тощо.

Отже, частина 4 статті 10 Закону про банкрутство відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, а саме: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника і дана норма кореспондується з положеннями п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України (у редакції Закону про банкрутство) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

При цьому на відміну від положень частини 8 статті 23 Закону про банкрутство, якими визначено, що спори боржника з поточними кредиторами вирішуються шляхом їх розгляду в позовному провадженні господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, норми частини 4 ст. 10 цього Закону прямо не встановлюють порядку розгляду майнових спорів, стороною яких є боржник, в окремому позовному провадженні. Тому такі майнові спори підлягають розгляду судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, та саме в межах цієї справи.

До того ж, у відповідності до вимог ч. 8 ст. 44 Закону про банкрутство спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Отже, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 3-304гс16.

Відтак, спір про визнання недійсними результатів аукціону з реалізації майна банкрута підлягає розгляду судом, який розглядав справу про банкрутство та саме в межах такого провадження, а не в окремому позовному провадженні.

Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд, що відображено у постановах від 21 липня 2015 року у справі № 911/5237/14, від 13 січня 2016 року у справі № 922/4754/15, від 23 лютого 2016 року у справі № 904/8092/15.

Таким чином, безпідставно порушене окреме позовне провадження з розгляду такого спору підлягає припиненню відповідно до п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Саме такі висновки наведені й у постановах Вищого господарського суду України від 16 березня 2016 року у справі № 914/1996/15, від 20 квітня 2016 року у справі № 910/1872/15-г

До того ж, з обставин, встановлених у судових рішеннях у справі про банкрутство ПАТ «Возко» видно, що рішенням комітету кредиторів від 09.10.2015 р. затверджено порядок продажу майна банкрута шляхом проведення аукціону відповідно до положень Закону про банкрутство; визначено оцінку майна ПАТ «Возко» від 08.06.2015 р. згідно рецензії ТОВ «ЕКСПЕРТЦЕНТР», що складає 220 008 901 грн. як початкову вартість майна для проведення аукціону у разі нереалізації майна боржника за початковою вартістю цілісного майнового комплексу у сукупності визнаних у встановленому Законом порядку вимог кредиторів.

Рішення щодо реалізації майна ТОВ «ВОЗКО» прийнято більшістю голосів, що узгоджується з положеннями ч. 9 ст. 26 Закону про банкрутство і за своїм змістом не суперечить п. 5 ст. 44 цього Закону.

Рішенням комітету кредиторів, оформленим протоколом засідання від 24.11.2015 р., схвалено звіт ліквідатора, в якому ліквідатор повідомляв про проведену ним роботу в процедурі банкрутства ПАТ «Возко».

Ані ПАТ «Діамантбанк», ані ПАТ «Укрексімбанк» своїми процесуальними правами щодо подання заяви про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута саме в межах провадження у справі про банкрутство ПАТ «Возко» не скористалися.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області підлягає скасуванню, а провадження у справі - припиненню.

Керуючись п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» задовольнити частково, а рішення господарського суду Миколаївської області від 23.02.2016 р. у справі № 915/47/16 - скасувати.

Провадження у справі № 915/47/16 - припинити.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя Т.А. Величко

Суддя М.А. Мирошниченко