РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа № 903/67/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Савченко Г.І.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту на рішення господарського суду Волинської області від 14.04.16 р.

у справі № 903/67/16 (суддя Сур'як Оксана Геннадіївна )

позивач ОСОБА_1 вищий навчальний заклад "Володимир-Волинський медико-технічний коледж"

відповідач ОСОБА_1 вищий навчальний заклад "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту

про стягнення 113 419, 49 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_4 (довіреність №01/11201 від 21.01.2016р.).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 06.06.2016 року по 13.06.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 14.04.2016 року у справі №903/67/16 позов ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" до ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту про стягнення 113 419, 49 грн. задоволено частково.

Присуджено до стягнення з приватного вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" в особі його структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту на користь приватного вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" 113 406,29 грн. (з них: 60450,00 грн. основного боргу (безпідставно отриманих коштів), 4908,54 грн. - 3% річних та 48047,75 грн. - інфляційних нарахувань), а також 1701,10 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Безпосередньо в судовому засіданні 06.06.2016 року представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

В судове засідання представник позивача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки останній був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою сторін.

Крім того, в судовому засіданні 06.06.2016 року була оголошена перерва до 13.06.2016 року. При цьому, явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" за період з 15.01.2010 року по 27.09.2010 року було перераховано Луцькому біотехнічному інституту ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" грошові кошти на суму 365 000 грн. з призначенням платежів "позика згідно договору", що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками за період з 15.01.2010р. по 27.09.2010р.

ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3", в свою чергу, у період з 26.02.2010 року по 11.04.2012 року згідно банківських виписок було перераховано на рахунок позивача 300850 грн. з призначенням платежу "повернення позики" (а.с. 29-66).

Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку №376 станом на 15.01.2010 року сальдо кредиторської заборгованості на користь ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту (відповідача) становить 3700 грн. (а.с. 26-28).

При цьому слід зазначити, що будь-яких письмових договорів між сторонами не укладалось.

Таким чином, внаслідок здійснення таких перерахунків між сторонами, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 60 450,00 грн. (365000,00 - 300850,00 - 3700,00).

15 квітня 2012 року ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" звернувся до ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" з вимогою повернути кошти в розмірі 60 450,00 грн. як такі, що сплачені без достатньої правової підстави (а.с.67).

У відповіді на вищевказаний лист (лист від 29.04.2012р.) Луцький біотехнічний інститут повідомив, що кошти в сумі 60450,00 грн. буде повернуто відразу за наявності на рахунках інституту вільних обігових коштів (а.с.68).

В подальшому, в звязку з невиконанням відповідачем вимог щодо сплати коштів, позивач 08 травня 2013 року надіслав відповідачу вимогу (претензію) в порядку ст.530 ЦК України, в якій просив невідкладно, але не пізніше 17 травня 2013 року, повернути йому грошові кошти в розмірі 60 450 грн. (а.с.130).

Дана вимога була залишена останнім без відповіді та задоволення.

Враховуючи викладене, ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж", посилаючись на ст.1212 ЦК України, звернувся до господасрького суду Волинської області з позовом до ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту про стягнення грошових коштів в розмірі 60 450 грн., як безпідставно отриманих, 4908,54 грн. відсотків річних та 48 064,35 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені академіка ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту грошових коштів в розмірі 60 450 грн., як безпідставно отриманих, 4908, 54 грн. відсотків річних та 48047,75 грн. - інфляційних нарахувань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Особа яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставно одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.1214 ЦК України).

З наданих позивачем банківських виписок за період з 15.01.2010р. по 11.04.2012р. вбачається факт перерахування позивачем на рахунки відповідача грошових коштів на суму 365000,00 грн. та повернення відповідачем позивачу коштів в розмірір 300850,00 грн. Дані кошти перераховувались сторонами без достатніх правових підстав (без будь-яких рахунків та укладених договорів позики).

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Слід зазначити, що відповідачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано розгорнутого взаєморозрахунку між сторонами та доказів, які б підтверджували або спростовували відсутність чи наявність в останнього заборгованості перед позивачем. Подані відповідачем копії банківських виписок та платіжних доручень підтверджують лише факт проведення між сторонами господарських операцій до 15.01.2010 року.

Водночас, позивачем не заперечено наявність розрахунків між сторонами до 15.01.2010 року та зазначено, що станом на 15.01.2010р. існувала заборгованість позивача перед відповідачем на суму 3700,00 грн. (згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку №376 станом на 15.01.2010р.).

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 60450,00 грн. (безпідставно перерахованих коштів) обгрунтовані, законні, підтверджуються наявними в матеріалах спраив доказами, та відповідно правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.1212 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як з'ясовано судами, прострочення виконання грошового зобов'язання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом, що до стягнення підлягає лише 4908, 54 грн. відсотків річних за період з 18.05.2013р. по 01.02.2016р. та 48047,75 грн. інфляційних нарахувань за період з червня 2013р. по грудень 2015р. включно. При цьому, у стягненні 16,60 грн. інфляційних суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки їх нараховано та відповідно пред'явлено до стягнення безпідставно.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У відповідності до п.4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Перерахування коштів відповідачем на рахунок позивача 13.03.2012 року в сумі 12550 грн. та 11.04.2012 в сумі 121000 грн. підтверджується первинними бухгалтерськими документами і не заперечується відповідачем. Твердження відповідача про те, що повернення вказаних коштів відбулось на виконання договору позики не заслуговують на увагу, оскільки таких договорів не існує, і сплата вказаних коштів - це господарська операція з повернення частини коштів від попередньо перерахованих позивачем відповідачу без достатніх правових підстав.

Банківські виписки з рахунків підприємства за період з 15.01.2010р. по 11.04.2012р. свідчать про перерахування коштів з рахунків позивача, а також повернення їх останньому відповідачем МНТУ з призначенням платежів: надання позики (на загальну суму 365 000,00 грн. або повернення позики (на загальну суму 300850,00грн.).

За наслідками таких операцій сума, яка є заборгованістю ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту та обліковується у позивача у дебетовому залишку бух. рахунку 37 "Розрахунки з різними дебіторами", складає 60 450,00 грн.

Зазначене, в свою чергу, дає всі правові підстави в юридичному аспекті розглядати вищевказані перерахування коштів як надання їх позивачем відповідачу без достатньої правової підстави, та подальше їх повернення відповідачем позивачеві як погашення зобовязань з повернення коштів, як отриманих без достатньої правової підстави.

Додатковим підтвердженням переривання позовної давності є факт визнання відповідачем боргових зобовязань перед позивачем в сумі 60450,00 грн., та гарантування про їх повернення відразу за наявності на рахунках ЛБІ МНТУ вільних обігових коштів. Таке визнання підтверджується листом за підписом ректора ЛБІ МНТУ б/н від 29.04.2012 року у відповідь на вимогу щодо їх повернення від 15.04.2012 р. Вказаний лист підписаний уповноваженою на те особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором на підставі установчих документів, і в межах строку позовної давності.

Таким чином, сума заборгованості відповідача перед позивачем відображається у складі дебіторської заборгованості у бухгалтерських облікових регістрах та фінансовій звітності позивача, достовірно визначена (на підставі первинних документів), при цьому, позивач не погоджувався з її неповерненням, підтвердженням чого є також спроби її стягнення в порядку цивільного судочинства.

Час, з якого виникає обовязок у сторони, яка отримала та зберігала у себе майно без достатньої правової підстави, щодо повернення такого майна починається з наступного дня після його отримання. І, відповідно, щодо кожної із сум, яка перерахована позивачем відповідачу, і про яку йдеться в позові, у позивача виникло право вимагати її повернення з наступного дня після перерахування.

В той же час, у взаємовідносинах позивача і відповідача мало місце неодноразове переривання, в розумінні ст.264 ЦК України, передбаченого законом 3-річного строку позовної давності щодо права вимагати їх повернення щодо кожної із вказаних сум, зокрема, у формі вчинення дій щодо її погашення та безпосереднього визнання заборгованості уповноваженим керівником відповідача при предявленні відповідної претензії з цього приводу.

Після переривання вказаного строку позовної давності шляхом часткової сплати боржником боргу та визнання уповноваженим представником відповідача предявленої вимоги, і з якого строк позовної давності розпочався заново, тобто з 30.04.2012 року, наступне переривання строку мало місце предявленням 26.09.2013 року позову, в тому числі до відповідача, про солідарне стягнення боргу в межах справи №161/16752/13-ц, яка розглядалась в порядку цивільного судочинства за наявності на те усіх правових (процесуальних) підстав, оскільки одним із відповідачів виступала фізична особа (а.с. 20-25).

Наступне переривання строку позовної давності мало місце в жовні 2014 року в межах справи № 161/16446/14-ц, яка розглядалась в порядку цивільного судочинства, і тривало до 11.06.2015 року - дати винесення у вказаній справі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно строк позовної давності щодо стягнення з відповідача коштів, які є предметом даного позову, з врахуванням переривання, починає відлік з 12.06.2015 року, тоді як даний позов подано 09 лютого 2016 року.

Оскільки, позовна заява згідно штемпеля пошти на конверті, подана до суду 09.02.2016р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом позивачем пропущено не було.

При цьому, посилання скаржника на те, що ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11.06.2015 року у справі №161/16446/04-ц апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" задоволено частково; рішення Луцького міськрайонного суду Волинськох області від 10.02.2015 року у справі №161/16446/04-ц за позовом ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" до ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" про стягнення боргу скасовано та закрито провадження у справі в цій частині, а відтак, дане звернення до суду не є підставою для переривання строку позовної давності, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки позовні вимоги ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" до ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3", ОСОБА_5 про солідарне стягнення боргу були розглянуті Луцьким міськрайонним судом Волинської області по суті і винесено рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В подальшому, рішенням апеляційного суду Волинської області від 11.06.2015 року у справі №161/16446/14-ц рішення Луцького міськрайонного суду Волинськох області від 10.02.2015 року у справі №161/16446/04-ц за позовом ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж" до ОСОБА_5 про солідарне стягнення боргу скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Зазначене, в свою чергу, спростовує доводи апелянта, оскільки у відповідності до вимог ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників; в даному випадку ОСОБА_5 згідно договору поруки від 24.09.2013 року поручився перед кредитором (ПВНЗ "Володимир-Волинський медико-технічний коледж") за виконання ПВНЗ "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" грошових зобов'язань по сплаті 60 450,00 грн., тобто ОСОБА_5, до якого в тому числі був поданий позов в межах справи №161/16446/14-ц, є поручителем - одним із боржників, і рішення апеляційного суду Волинської області від 11.06.2015 року у справі №161/16446/14-ц про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, як одного з боржників, перервало строк позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 вищого навчального закладу "Міжнародний науково-технічний університет імені ОСОБА_2 ОСОБА_3" в особі структурного підрозділу Луцького біотехнічного інституту - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2016 року у справі №903/67/16 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Тимошенко О.М.