РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2016Справа №910/8223/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Куфар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд"

про стягнення грошових коштів в розмірі 61 624,22 грн.

Суддя О.С. Комарова

представники сторін:

від позивача: Шевчишин М.Є. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

У судовому засіданні 14 червня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Куфар", 04.05.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 29.04.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд", про: стягнення грошових коштів в розмірі 61 624,22 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2016 року порушено провадження у справі № 910/8223/16 та призначено розгляд справи на 24.05.2016 року.

Через відділ діловодства суду 16.05.2016 року від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом б/н від 12 травня 2016 року, які долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.05.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, а також подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 24.05.2016 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 24.05.2016 року розгляд справи, у зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання, відкладено до 14.06.2016 року.

У судовому засіданні 14.06.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача у судове засідання 14.06.2016 року не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Куфар" (далі - позивач, виконавець, субпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд" (далі - відповідач, замовник, генпідрядник) (разом - сторони) укладено договір субпідряду № 05/КФ-14 (копія договору наявна в матеріалах справи, по тексту - Договір) відповідно до п. 1.1 якого Генпідрядник доручає, а субпідрядник зобов'язується виконати: субпідрядні роботи на об'єкті: Автозаправний комплекс з магазином продовольчих і непродовольчих товарів, кафе-баром та шиномонтажем по вул. Вінницька, 2/2 в м. Хмельницькому (далі об'єкт), а саме улаштування системи кондиціонування і вентиляції, згідно проектно - кошторисної документації.

Умовами п. 1.2 договору передбачено, що загальний термін виконання робіт за цим договором складає до 31.12.2014 року за умови повного фінансування будівництва. У разі відсутності фінансування термін дії договору продовжується до повного виконання зобов'язань сторонами.

Згідно з п.п. 2.2, 2.6 договору субпідрядник виконує роботи у строки, встановлені календарним планом роботи (Додаток №1 до даного Договору). На виконанні роботи складається акт виконаних робіт та акт пусконалагоджувальних робіт, підписані обома сторонами.

За умовами п. 3.1 договору Генпідрядник зобов'язаний прийняти роботи, виконані Субпідрядником, не пізніше 10 календарних днів з дня отримання від Субпідрядника Акту виконаних робіт.

За приписами п.п. 4.1, 4.3 договору субпідрядник виконує роботи у строки, встановлені календарним планом робіт (додаток №1 до цього договору). Строк дії даного Договору триває з моменту підписання його сторонами і до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Розділом 5 договору передбачено, що вартість робіт за даним Договором складає 182 435,00 грн. Генпідрядник сплачує Субпідряднику аванс у розмірі 120 000,00 грн. (Сто двадцять тисяч грн. 00 коп.) протягом п'яти днів з моменту підписання Сторонами Договору. Субпідрядник зобов'язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт, матеріалів, конструкцій, виробів протягом трьох тижнів після одержання авансу. Після отримання матеріалів та обладнання на підставі видаткових накладних та актів прийому-передачі Генпідрядник перераховує Субпідряднику суму у розмірі 40 000,00 грн. (Сорок тисяч грн. 00 коп.) протягом п'яти днів. Після підписання Акту виконаних робіт Генпідрядник перераховує Субпідряднику суму у розмірі 22 000,00 грн. (Двадцять дві тисячі грн. 00 коп.) протягом десяти днів. Остаточний розрахунок Генпідрядник перераховує Субпідряднику після підписання Акту пусконалагоджувальних робіт на протязі двадцяти днів.

Позивач зазначає, що на виконання п. 5.2 договору відповідач сплатив позивачеві аванс в розмірі 120 000,00 грн., які відповідно до їх призначення були використані позивачем для придбання та постачання необхідних для виконання робіт, матеріалів, конструкцій виробів, що підтверджується випискою за особовим рахунком з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року. (копія виписки наявна в матеріалах справи).

Позивач зауважив, що решта коштів сплачувалась відповідачем з порушенням строків та розміру, а саме 06.03.2014 року було перераховано на рахунок позивача лише частина коштів в розмірі 20 000,00 грн., а пізніше 11.03.2014 року 15 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою, та не відповідає загальній сумі передбаченій договором, а саме 182 435,00 грн.

У своїй позовній заяві позивач вказав, що у ході виконання визначених договором робіт субпідряднику стало зрозуміло, що загальна вартість робіт перевищує вартість, яка була визначена п. 5.1. договору, а тому позивач на поштову адресу відповідача направив підписану додаткову угоду до договору субпідряду № 05/КФ-14 від 07.02.2014 року, якою пропонував внести зміни до договору: «

Внести зміни до п.5.1 Договору та вкласти його в наступній редакції:

Вартість робіт за даним Договором складає 203 361,02 грн. (двісті три тисячі триста шістдесят одна гривня 02 коп.).

Внести зміни до п.5.4 Договору та вкласти його в наступній редакції:

Після підписання Акту виконаних робіт Генпідрядник перераховує Субпідряднику суму у розмірі 48 361,02 грн. (сорок вісім тисяч триста шістдесят одна грн.02 коп.) протягом десяти днів».

Однак, відповідна додаткова угода позивачу не повернулась. Проте, відповідачем було підписано акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в за травень 2014 року та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 на суму 203 361,02 грн., що свідчить про відсутність заперечень з боку відповідача щодо збільшення суми вартості робіт. А 28.10.2014 року на рахунок позивача від відповідача надійшла сума грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн., яка була зарахована позивачем та включена до виплат за виконані роботи субпідрядником.

Також позивач ствердив, що роботи загальною вартістю 203 361,02 грн. були виконані субпідрядником належним чином, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 та актом приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за травень 2014 року (копії документів містяться в матеріалах справи).

Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідачем були підписані довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 та акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в в розмірі 203 361,02 грн. за травень 2014 року, а також здійснена оплата 28.10.2014 року в розмірі 10 000,00 грн., тобто оплата була здійснена вже після підписання зазначених вище первинних документів, а тому відповідачем було прийнято збільшення ціни робіт.

Таким чином, позивач вважає, що оскільки відповідачем була здійснена переплата робіт по першій ціні договору, то ним були прийняті умови щодо збільшення вартості робіт, а відтак за розрахунками позивача заборгованість відповідача складає 38 361,02 грн. З розрахунку позивача (203 361,02 грн. /вартість робіт/ - 120 000,00 грн. /аванс/ - 20 000,00 грн. /часткова оплата 06.03.2014 року/ - 15 000,00 грн. /часткова оплата 11.03.2014 року/ - 10 000,00 грн. /часткова оплата 28.10.2014 року/).

Окрім цього, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 1 375,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 16 888,20 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 844 Цивільного кодексу України у разі істотного зростання після укладення договору вартості матеріалу, устаткування, які мали бути надані підрядником, а також вартості послуг, що надавалися йому іншими особами, підрядник має право вимагати збільшення кошторису. У разі відмови замовника від збільшення кошторису підрядник має право вимагати розірвання договору.

Згідно зі ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як уже було встановлено судом, 07 лютого 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Куфар" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд" укладено договір субпідряду № 05/КФ-14 відповідно до п. 1.1 якого Генпідрядник доручає, а субпідрядник зобов'язується виконати: субпідрядні роботи на об'єкті: Автозаправний комплекс з магазином продовольчих і непродовольчих товарів, кафе-баром та шиномонтажем по вул. Вінницька, 2/2 в м. Хмельницькому (далі об'єкт), а саме улаштування системи кондиціонування і вентиляції, згідно проектно - кошторисної документації.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання п. 5.2 договору відповідач сплатив позивачеві аванс в розмірі 120 000,00 грн., однак решта коштів сплачувалась відповідачем з порушенням строків та розміру, а саме 06.03.2014 року було перераховано на рахунок позивача лише частина коштів в розмірі 20 000,00 грн., а пізніше 11.03.2014 року 15 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою, та не відповідає загальній сумі передбаченій договором, а саме 182 435,00 грн.

Окрім того судом установлено, що відповідач направив позивачеві підписану додаткову угоду до договору субпідряду № 05/КФ-14 від 07.02.2014 року, у зв'язку з необхідністю збільшити загальну вартість робіт, якою пропонував внести зміни до договору: «Внести зміни до п.5.1 Договору та вкласти його в наступній редакції:

Вартість робіт за даним Договором складає 203 361,02 грн. (двісті три тисячі триста шістдесят одна гривня 02 коп.).

Внести зміни до п.5.4 Договору та вкласти його в наступній редакції:

Після підписання Акту виконаних робіт Генпідрядник перераховує Субпідряднику суму у розмірі 48 361,02 грн. (сорок вісім тисяч триста шістдесят одна грн.02 коп.) протягом десяти днів». Однак, відповідна додаткова угода позивачу не повернулась, як і зі сторони відповідача не було заперечень щодо збільшення суми вартості робіт, а 28.10.2014 року на рахунок позивача від відповідача надійшла сума грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн., яка була зарахована позивачем та включена до виплат за виконані роботи субпідрядником.»

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що роботи загальною вартістю 203 361,02 грн. були виконані субпідрядником належним чином, що підтверджується підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 та актом приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в за травень 2014 року.

Таким чином, оскільки відповідачем були підписані довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат КБ-3 та акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в в розмірі 203 361,02 грн. за травень 2014 року, а також здійснена оплата 28.10.2014 року в розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача за період з 01.10.2014 року по 31.12.2014 року, тобто оплата була здійснена вже після підписання зазначених вище первинних документів, тому суд дійшов висновку, що відповідачем було прийнято збільшення ціни робіт.

А відтак, за розрахунками позивача, заборгованість відповідача перед позивачем складає 38 361,02 грн. (203 361,02 грн. /вартість робіт/ - 120 000,00 грн. /аванс/ - 20 000,00 грн. /часткова оплата 06.03.2014 року/ - 15 000,00 грн. /часткова оплата 11.03.2014 року/ - 10 000,00 грн. /часткова оплата 28.10.2014 року/).

Відповідно до п. 4.4.1. постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З огляду на вищезазначене, у зв'язку із несплатою відповідачем робіт у розмірі 38361,02 грн. та визнанням ним боргу шляхом часткової сплати коштів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу розмірі 38 361,02 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних в розмірі 1 375,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 16 888,20 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають у порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3% річних у сумі 1 375,00 грн. та 16 888,20 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, доказів на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню про стягнення 56 624,22 грн., з них основного боргу - 38 361,02 грн., 3% річних - 1 375,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі - 16 888,20 грн.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору у сумі 1 378 ,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Щодо вимог про стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

01 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Куфар" (надалі - клієнт, замовник) та адвокатом Шевчишиним Максимом Євгеновичем (надалі - адвокат) було укладено договір про правову допомогу та представництво інтересів (копія договору міститься в матеріалах справи), відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов'язується надавати клієнту правову допомогу та представляти його інтереси у справі за позовом до ТОВ «Азс-Трансбуд» про стягнення заборгованості за договором субпідряду, а саме: надавати необхідні консультації по стягненню заборгованості, підготувати пакет документів необхідний для звернення до суду, підготувати позовну заяву та вчинити інші дії необхідні для розгляду справи та її повного юридичного супроводу в господарському суді м. Києва, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги виконавця та здійснювати повне сприяння виконавцю у виконанні покладених на нього обов'язків.

На виконання зобов'язань щодо оплати послуг адвоката за вказаним договором позивач перерахував на користь адвоката грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 01.04.2016 року (копія містяться у матеріалах справи).

Дослідивши викладені позивачем вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі - 5000,00 грн., суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (частина 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (стаття 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права», за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом приписів частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі, як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як убачається з матеріалів справи, як доказ здійснення витрат на послуги адвоката у справі у розмірі 5000,00 грн., позивач надав суду копії договору про правову допомогу та представництво інтересів від 01.04.2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Куфар" та адвокатом Шевчишиним Максимом Євгеновичем, квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 01.04.2016 року, акту про надання юридичних послуг від 10.04.2016 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 521 від 15.06.2011 року та посвідчення адвоката, які свідчать про фактичну оплату позивачем послуг на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Враховуючи те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Куфар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд" підлягають повному задоволенню, витрати на послуги адвоката у сумі 5000,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗС - Трансбуд" (ЄДРЮОФОП 38607265, адреса: 01024, м.Київ, ПРОВУЛОК КОСТЯ ГОРДІЄНКА, будинок 4, офіс 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Куфар" (ЄДРЮОФОП 21348285, адреса: 31331, Хмельницька обл., Хмельницький район, село Малиничі, ВУЛИЦЯ ЧКАЛОВА, будинок 1) грошові кошти: основного боргу - 38 361,02 грн. (тридцять вісім тисяч триста шістдесят одна гривня 02 копійки), 3% річних - 1 375,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят п'ять гривень), інфляційні втрати у розмірі - 16 888,20 грн. (шістнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень 20 копійок), судовий збір - 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень) та витрати на послуги адвоката в розмірі 5000,00 грн. (п'ять тисяч гривень). Видати наказ.

3. Копію рішення надіслати відповідачу у справі № 910/8223/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.06.2015 року.

Суддя О.С. Комарова