ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016р. Справа№ 914/1184/16

За позовом: Thyssenkrupp Mannex GmbH (тюссенкрупп Маннекс ГмбХ), м. Ессен, Німеччина

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ», м. Київ

про стягнення 3 832 960,42 доларів США

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність від 17.02.2016 р.);

від відповідача: не зявився

Thyssenkrupp Mannex GmbH (тюссенкрупп Маннекс ГмбХ), м. Ессен, Німеччина звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ», м. Львів про стягнення 3 832 960,42 доларів США.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 04.05.2016р. призначив розгляд справи на 23.05.2016 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду.

Ухвалою від 23.05.2016 р. суд відмовив в задоволенні заяви Thyssenkrupp Mannex GmbH (тюссенкрупп Маннекс ГмбХ) про забезпечення позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.11.2011 р. між Фірмою «ОСОБА_2 Хандельсгезелльшафт мбХ», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено контракт №OW/TPK/11-12, на виконання умов якого відповідачу було передано у власність товар на загальну суму 3 772 168,74 доларів США. Однак, відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості товару у строк, визначений контрактом та додатковими угодами №1 і №4 виконав частково, на дату звернення до суду заборгованість становить 2 945 204,17 доларів США. Також відповідно до умов контракту та додаткових угод відповідачу нараховано 8% річних за користування коштами в сумі 887756,25 доларів США. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3 832 960,42 доларів США та судові витрати.

Як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №21979964 від 01.06.2016 р., станом на 05.04.2016 р. (дата порушення провадження у справі) місцезнаходження відповідача відповідало місцезнаходженню, вказаному позивачем в позовній заяві.

Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №21979984 від 01.06.2016 р. станом на 23.05.2016 р., відповідно до якого судом встановлено, що місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ» змінилося на: м. Київ, вул. Пирогова, буд. 10, корпус В.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 ГПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду. Оскільки справа прийнята до провадження з додержанням правил підсудності, суд вважає за необхідне розглянути її по суті, незважаючи на зміну відповідачем свого місцезнаходження в процесі вирішення спору.

Відповідач в судове засідання явку представника не забезпечив, проти позову не заперечив, доказів погашення заборгованості не надав, вимог ухвали суду не виконав, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи надсилалися за адресою відповідача, внесеній у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що згідно ст. 64 ГПК України є врученням належним чином.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника сторони, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

13 березня 2015 р. між Фірмою «ОСОБА_2 Хандельсгезелльшафт мбХ», правонаступником якого внаслідок злиття є Thyssenkrupp Mannex GmbH (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ» (покупець) було укладено контракт №OW/TPK/11-12.

За цим контрактом продавець (позивач) погодився поставити і продати, а покупець (відповідач) погодився купити (прийняти і оплатити) металопродукцію (товар).

Опис, технічні характеристики і кількість товару, які підлягають поставці згідно даного контракту, узгоджуються сторонами і вказуються в додатках до даного контракту, які є його невідємними частинами (п. 1.2. контракту).

На виконання умов контракту та додатків позивач протягом лютого-березня 2012 року поставив відповідачу товар на загальну суму 3 772 168,74 доларів США, що підтверджується комерційними рахунками-фактурами № від 01.02.2012 р., № від 26.02.2012 р., № від 27.02.2012 р., № від 01.03.2012 р., коносаментами.

Відповідно до п. 4.2. контракту покупець здійснює оплату продавцю протягом 180 днів від дати комерційного рахунку.

14 серпня 2012 р. сторони уклали додаткову угоду №1 до контракту, якою змінили строк оплати: оплата мала здійснюватись в наступному порядку:

15.08.2012 р. 50 000,00 доларів США

31.08.2012 р. 100 000,00 доларів США

15.09.2012 р. 100 000,00 доларів США

30.09.2012 р. 150 000,00 доларів США

15.10.2012 р. 200 000,00 доларів США

31.10.2012 р. 250 000,00 доларів США

15.11.2012 р. 500 000,00 доларів США

30.11.2012 р. 2 422 168,76 доларів США

Згідно вказаної додаткової угоди покупець зобовязувався також компенсувати продавцю додаткові витрати за продовження страхового покриття в сумі 8 767,63 євро та сплатити 8% річних користування грошовими коштами.

22 квітня 2013 р. сторони уклали додаткову угоду №4 до контракту, якою змінили строк оплати: оплата мала здійснюватись в наступному порядку:

12.02.2013 р. 25 000,00 доларів США

28.03.2013 р. 26 002,68 доларів США

30.04.2013 р. 50 000,00 доларів США

31.05.2013 р. 49 999,96 доларів США

30.06.2013 р. 100 000,00 доларів США

31.07.2013 р. 100 000,00 доларів США

31.08.2013 р. 100 000,00 доларів США

30.09.2013 р. 100 000,00 доларів США

31.10.2013 р. 100 000,00 доларів США

30.11.2013 р. 125 000,00 доларів США

31.12.2013 р. 125 000,00 доларів США

31.03.2014 р. 600 000,00 доларів США

30.06.2014 р. 600 000,00 доларів США

30.09.2014 р. 600 000,00 доларів США

31.12.2014 р. 600 000,00 доларів США

Згідно вказаної додаткової угоди покупець зобовязувався також компенсувати продавцю проценти за користування грошовими коштами із розрахунку 8% річних, які складають 457 686,11 доларів США. Дана сума підлягає зміні в разі дострокових виплат або оплати сум, які перевищують заплановані.

Позивач неодноразово надсилав листи з вимогами про оплату вартості поставленого товару, які залишені відповідачем без розгляду та задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника сторони, відповідач свої зобовязання перед позивачем щодо оплати вартості товару виконав частково, на дату розгляду справи в суді заборгованість відповідача перед позивачем становить 2 945 204,17 доларів США

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України іноземні субєкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обовязки, що і субєкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних субєктів господарювання визначається за цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до пп. а) та b) ч. 1 ст. 1 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 р., ця Конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах коли ці держави є Договірними державами або коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 53 Конвенції покупець зобовязаний сплатити вартість товару і прийняти поставку товару згідно з вимогами договору та цієї Конвенції.

Покупець зобовязаний сплатити вартість у день, який встановлено чи може бути визначено згідно з договором та цією Конвенцією, без необхідності якогось запиту або виконання яких-небудь формальностей з боку продавця (ст.59 Конвенції).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення з нього суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Згідно ст. 78 Конвенції якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми, без шкоди для будь-якої вимоги про відшкодування збитків, які можуть бути стягнуті на підставі статті 74.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами контракту із змінами, внесеними додатковими угодами №1 та №4, передбачено сплату покупцем процентів за користування грошовими коштами із розрахунку 8% річних.

З урахуванням вказаних вимог позивачем правомірно нараховано 8% річних в розмірі 887 756,25 доларів США.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 2945204,17 доларів США основного боргу, 887 756,25 доларів США 8% річних за користування коштами.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 49 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 543, 612, 625, 626, 642, 692 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 7, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ», м. Київ, вул. Пирогова, буд. 10, корпус В (ідентифікаційний код 13816938) на користь Thyssenkrupp Mannex GmbH (тюссенкрупп Маннекс ГмбХ), ТюссенКрупп Аллее, 1, м. Ессен, Німеччина (номер реєстрації HRB 22761) 2 945 204,17 доларів США основного боргу, 887756,25 доларів США 8% річних за користування коштами, 206700 грн. 00коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 08.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя Мазовіта А.Б.