ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа №922/189/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Івакіна В.О., суддя Россолов В.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №22 від 27.11.2015р.

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01.02.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 кредит" ОСОБА_4 (вх.№1245Х/1-41 від 28.04.2016р.), на рішення господарського суду Харківської області від 28.03.2016р. у справі №922/189/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва", м. Харків,

про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_3 кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" повернути Публічному акціонерному товариству "ОСОБА_3 кредит" грошові кошти в розмірі 1015295,50 грн., отримані за договором про депозитний вклад №DU7/2011-148 строковий на 12 місяців + 14 днів (в національній валюті) від 15.11.2011 р. без достатніх правових підстав, на накопичувальний рахунок №1026. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.03.2016р. у справі №922/189/16 (суддя Сальникова Г.І.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 28.03.2016р. та прийняти нове, яким позов задовольнити; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.04.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 08.06.2016р.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№5745 від 06.06.2016р.), в якому зазначив, що з апеляційною скаргою позивача не погоджується, вважає її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з дотриманням діючого законодавства та відповідно до матеріалів справи.

В судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 08.06.2016р. представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

15.11.2011р. між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_3 національний кредит" (позивач/банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" (відповідач, за договором - вкладник), укладено договір про депозитний вклад №DU7/2011-148 строковий на 12 місяців + 14 днів (в національній валюті).

У відповідності до умов депозитного договору, вкладник передає, а банк приймає на депозитний рахунок №2652.5.070509.001/980 в Харківському відділенні ПАТ "ОСОБА_3 національний кредит", МФО 320702 грошові кошти в сумі 51021,00 грн. на строк з 15.11.2011р. до 28.11.2012р. включно і повертає суму вкладу (депозит) та сплачує проценти по ньому в порядку відповідно до умов договору та правил обслуговування строкових вкладних (депозитних) рахунків суб'єктів господарювання та нерезидентів-інвесторів, відкритих в ПАТ "ОСОБА_3 національний кредит", розміщених на інформаційних стендах, що розташовані в приміщенні та на сайті банку httр://bnk.uа/.

Відповідно до п. 1.2 договору депозитна ставка нарахування та виплата відсотків на суму депозиту здійснюються із розрахунку 17.00 (сімнадцять) відсотків річних на фактичний залишок коштів на депозитному рахунку.

Відповідно до п. 2.8 договору при вимозі з ініціативи вкладника дострокового повернення грошових коштів, проценти за весь час зберігання коштів на рахунку, вказаному у п.1.1. договору, нараховувались із розрахунку 2.00 (два) проценти річних.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, 06.12.2011р. між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №2 до договору, відповідно до п.З якої, у п.2.8 договору закріплювалось, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі, визначеному у п. 1.2 договору за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, тобто із розрахунку 17.00 (сімнадцять) відсотків річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Також, позивачем була надана копія додаткової угоди №7 від 27.11.2014р. до договору, відповідно до п.2 якої в п. 2.8 договору вносились зміни щодо нарахування процентів в разі дострокового повернення грошових коштів із розрахунку 2.00 (два) проценти річних.

Крім того, позивач, у якості доказу своїх позовних вимог вказує, що до депозитного договору було укладено додаткову угоду №8 від 27.03.2015р., строк дії депозиту змінено з 30.11.2011р. до 17.11.2015р. (включно).

Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, що належать до виплати по перерахуванню, то різниця між ними утримується банком в момент дострокового повернення вкладу з суми вкладу або вноситься вкладником (п. 2.9. депозитного договору).

Відповідно до п.2.4. депозитного договору, нарахування та сплата процентів здійснюється щомісячно за повний поточний календарний місяць (30 (31) число місяця включно) шляхом зарахування на поточний рахунок відповідача.

Пунктом 5.5. депозитного договору сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін і скріплення їх підписів печатками сторін та діє до моменту повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 28.05.2015р. банк повернув вклад та помилково виплатив проценти із розрахунку 17,00 відсотків річних в сумі 1250858,96 грн., при цьому не врахувавши умови депозитного договору, визначені п.2.8 та п.2.9 договору, відповідно до яких, сума процентів, що належала виплаті відповідачу при достроковому розірванні депозитного становить 147159,88 грн. На день розірвання та повернення депозиту банк не перерахував проценти за зниженою відсотковою ставкою у розмірі 2,0% річних та не здійснив утримання суми раніше сплачених вкладнику процентів з суми вкладу та суми процентів, що належала до виплати за весь час зберігання коштів на рахунку.

На думку позивача у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою відповідач отримав від банку необґрунтовану виплату грошових коштів у розмірі 1103699,08 грн. Враховуючи те, що позивач здійснив списання 88403,58 грн. з рахунків відповідача, сума у розмірі 1015295,50 грн., у відповідності до статті 1212 Цивільного кодексу України підлягає поверненню позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в рішенні від 28.03.2016р. зазначив, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти позивачу.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень чинного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013р. у справі №6/88цс13, від 25.02.2015р. у справі №3-11гс15.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно встановлена помилковість посилань позивача як на підставу повернення грошових коштів на частину 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Пунктом 4 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, здійснюючи право на захист на свій розсуд.

При цьому, статтею 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, яким позивач їх обґрунтовує, тобто предмет та підстави позову; зміна підстав та предмету позову виходить за межі компетенції суду, за винятком випадків, передбачених законодавством (зокрема, статтею 83 Господарського процесуального кодексу України).

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як вже було встановлено вище, позивачем обрано невідповідний спосіб захисту порушених прав шляхом подання позовної заяви вказаного змісту. Зміна підстав та предмету позову не належить до компетенції суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Встановивши, що позов не підлягає задоволенню, колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 28.03.2016р. у справі №922/189/16, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.03.2016р. у справі №922/189/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 13 червня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.О. Івакіна

Суддя В.В. Россолов