ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р.Справа № 922/1592/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Бєсєдіній М.М.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Російсько-Українське спільне Науково-виробниче підприємство Агрінол", м. Бердянськ
до ТОВ "СОАП-ТЕКО", м. Харків
про стягнення коштів у сумі 89 150,79 грн.
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за дов. б/н від 24.02.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Російсько-Українське спільне Науково-виробниче підприємство Агрінол" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" заборгованості в сумі 89150,79 грн., з яких: 87042,60 грн. - сума основної заборгованості, 801,36 грн. - 3% річних, та 1306,83 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 16/03 від 16.02.2015р. щодо поставки частково сплаченого товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2016 р. було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 08.06.2016р. об 11:40 годин.

В судовому засіданні 08.06.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, витребуваних документів не надав. Про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень, яке повернулося на адресу суду з відміткою про отримання.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2016р. сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

16.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Російсько-Українське спільне Науково-виробниче підприємство Агрінол" (Позивач, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (Відповідач, Постачальник) було підписано договір поставки №16/03.

Відповідно до п.1.1 Договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупця товар партіями в асортименті та кількості, згідно видаткових накладних, а Покупець зобов'язується своєчасно проводити оплату за товар та прийняти його на умовах, в порядку та строки передбачені цим договором.

Пунктом 2.4. Договору сторони встановили, що передача товару Постачальником і його приймання Покупцем за асортиментом, кількістю і ціною здійснюється на підставі відповідної накладної.

Згідно п.2.5. Договору Постачальник зобов'язується здійснити поставку товару простягом 15 робочих днів з дати оплати.

Відповідно до п.3.1. Договору асортимент, кількість товару, що поставляється, зазначаються в видаткових накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Покупець зобов'язується здійснити 50% авансовий платіж за Товар та 50% протягом 3 днів з моменту поставки.

На виконання умов Договору позивач за першу партію товару 17.02.2015 року платіжним дорученням №3259 перерахував авансовий платіж в сумі 17410,95 грн. 18.02.2015р. згідно видаткової накладної №СТ-1802-1 отримав товар на суму 34821,90 грн. та 20.02.2015 р. перерахував відповідачу за платіжним дорученням №3318 суму 17410,95 грн.

За другу партію товару Позивач 26.02.2015 р. платіжним дорученням №3393 здійснив авансовий платіж на суму 137 700,00 грн та 29.04.2015р. згідно видаткової накладної №СТ-2904-1 отримав товар на суму 26 713,80 грн.

Таким чином, відповідно до умов договору (п.2.5) після отримання предоплати Відповідачем не було здійснено у повному обсязі зобов'язання, щодо поставки товару на суму 87 042,60 грн.

Листом від 04.12.2015р. №0412-1 (а.с 35) Відповідач визнав наявний перед позивачем борг за непоставлений товар у розмірі 87 042,60 грн, та зобов'язався виконати повернення грошових коштів у повному обсязі до 31.12.2015р.

Оскільки кошти так і не були повернуті Відповідачем, Позивач направив Відповідачу претензію від 25.01.2016 р. з вимогою повернення йому коштів за непоставлений товар в розмірі 87 042,60 грн на протязі 10 днів з моменту її отримання. Дана претензія була залишена відповідачем без відповіді.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Як встановлено судом, відповідач свої зобов'язання за Договором поставки №16/03 від 16.02.2015 року по поставці товару в обумовлені строки не виконав.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу (ч. 1). Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2). На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (ч. 3).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3) і вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З встановлених обставин вбачається, що зміст укладеного сторонами договору, зокрема, і в частині умов здійснення поставки товару, а також прав та обов'язків сторін у випадку не виконання відповідачем обов'язку поставити товар, не суперечить вимогам чинного законодавства, правомірність укладання договору сторонами не оспорюється, у встановленому законом порядку він не змінювався, не розривався та недійсним не визнавався, тому свої зобов'язання сторони мали виконувати відповідно до умов встановлених цим договором.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Зобов'язання, згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідачем не подано доказів повної поставки Товару або повернення позивачу сплачених в якості попередньої оплати грошових коштів у розмірі 87042,60 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення вартості оплаченого та непоставленого товару в сумі 87042,60 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем, за неналежне виконання зобов'язання за Договором поставки №16/03 від 16.02.2015 року нараховано до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 801,36 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1306,83 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Cтягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі №921/266/13-г/7.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що правові підстави для стягнення 3% річних та втрат від інфляції по даній справі відсутні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмежною відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (61177, м.Харків, вул. Залютинська, 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Російсько-Українське спільне Науково-виробниче підприємство Арінол" (71101, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Будівельна, 3А, ) - 87042 грн. 60коп. заборгованості та 1305 грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_1