ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа № 917/2694/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Плужник О.В.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з"явився.

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 05.05.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СП-Север (вх. № 1127 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 25 лютого 2016 року по справі № 917/2694/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-Сервер", м. Миргород, Полтавська область

до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів "Миргородкурорт", м.Миргород, Полтавська область

про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 25.02.2015 року по справі №917/2694/15 (суддя Іваницький О.Т.) відмовлено в позові повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю СП-Север звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням доповнень до апеляційної скарги, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 25.02.2015 року по справі №917/2694/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів "Миргородкурорт" у відзиву на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду Полтавської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Полтавської області від 25.02.2015 року по справі №917/2694/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 31.05.2016 року була оголошена перерва до 14.06.2016 року

Розглянувши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами позивач вказує, що керівництво Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів "Миргородкурорт" зловживає своїм становищем, та здійснює протизаконні дії в частині перешкоджання підприємницькій діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-Сервер" шляхом перешкоджання проїзду транспортних засобів, що здійснюють підвіз медичних препаратів до Аптеки №2 (нежитлове приміщення, яке у своїй діяльності використовує позивач).

Просить суд визнати дій ПрАТ "Миргородкурорт", в частині відмови в допуску автотранспорту постачальників - протиправними; зобовязати керівництво ПрАТ "Миргородкурорт" не перешкоджати руху транспортних засобів, що мають супроводжувальні документи, які підтверджують, що медичні препарати транспортуються до Аптеки №2 за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул.Гоголя, 112, через КПП ПрАТ "Миргородкурорт".

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, враховуючи підстави та предмет позову, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в позові, зважаючи на наступні підстави.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними, у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абзац 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 Цивільного кодексу України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, судова колегія зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання протиправними дії відповідача зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

Крім того, необхідно зазначити, що під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, колегія суддів дійшла висновку, що вони фактично є вимогами про встановлення факту та не направлені на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання дій відповідача протиправними є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Позивач не довів в установленому законом порядку, в чому полягає в даному випадку порушення його прав.

Так, скаржник вказує на те, що відповідач здійснює свою господарську діяльність виключно в будинках санаторіях та допоміжних спорудах на підставі відповідних документів на право здійснення господарської діяльності.

Вважає, що керівництво Курорту перевищує свої повноваження надаючи дозвіл на проїзд дорогами загального користування одним транспортним засобам та забороняючи іншим.

Дані судження позивача є помилковими враховуючи наступне.

Визначенню "курорт" надано у статті 1 Закону України "Про курорти", відповідно до якої це освоєна природна територія на землях оздоровчого призначення, що має природні лікувальні ресурси, необхідні для їх експлуатації будівлі та споруди з об'єктами інфраструктури, використовується з метою лікування, медичної реабілітації, профілактики захворювань та для рекреації і підлягає особливій охороні.

В статті 4 Закону України "Про курорт" виділено види курортів: державного та місцевого значення.

Згідно з чатини 2 статті 11 зазначеного закону рішення про оголошення природних територій курортними територіями державного значення приймає Верховна Рада України за поданням Кабінету Міністрів України

Так, 06.09.2011 року Верховна Рада Україна прийняла Закон України N 3699-VI «Про оголошення природних територій міста Миргорода курортом державного значення» та визначення режиму округів і зон санітарної охорони курорту Миргород.

Статтею 1 даного Закону курорт Миргород визначено, як курорт державного значення.

Отже, земельні ділянки на яких розташований курорт Миргород є зоною санітарної охорони.

Відповідно до частини 2 статті 48 ЗК України, частини 2 статті 62 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", передбачено встановлення на території курортів округів і зон санітарної (гірничо-санітарної) охорони. Мета встановлення таких округів та зон визначається необхідністю охорони природних якостей та лікувальних факторів курортних зон, запобіганню їх псуванню, забрудненню і виснаженню.

За таких обставин, обов'язок відповідача забезпечити позивачеві прохід та проїзд по земельній ділянці на якій розташований Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів "Миргородкурорт", кореспондується із обов'язком дотримання позивачем нормативно-правових актів щодо організації режиму доступу, охорони та захисту курортної території, процедур видачі (отримання) перепусток на територію тощо, оскільки відповідач є спеціальним об'єктом з відповідними режимами.

01.07.2015 року наказом Генерального директора ПраТ «Миргородкурорт» затверджено правила пропуску, руху та перебування транспортних засобів на території ПраТ «Миргородкурорт».

Пунктом 7 передбачено, що завезення товарів субєктами підприємницької діяльності до торгових павільйонів, магазинів, кафе та інших місць торгівлі (надання послуг) може здійснюватись транспортними засобами тільки легкового типу з завантаженістю не більше 1500 кг. Дозвіл на тимчасовий допуск на територію курорту транспортних засобів надає генеральний директор ПраТ «Миргородкурорт» або особа, яка його заміщає згідно наказу.

З огляду на вищезазначене, лише з дозволу керівництва ПраТ «Миргородкурорт» здійснюється допуск (пропуск) транспортних засобів на територію курорту з метою перевезення до місця підприємницької діяльності товарів.

У звязку з викладеним колегія суддів відхиляє вказані вище доводи позивача, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог щодо фіксації судового процесу, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Матеріали справи містять клопотання сторін (а. с. 39, 52, том 1) із проханням не здійснювати фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши протоколи судового засідання суду першої інстанції від 28.01.2016 року та від 25.02.2016 року на предмет відповідності їх змісту вимогам статті 81-1 ГПК України, апеляційний суд встановив, що суддею Іваницьким О.Т. були виконані всі процесуальні вимоги які передують відкриттю судового засідання, зокрема, присутнім уповноваженим представникам сторін було розяснено права та обовязки у відповідності до статтей 20, 22 Господарського процесуального кодексу України, зясовано наявність заяви та клопотань до початку розгляду справи.

Відводів судді Іваницькому О.Т. сторонами не заявлялось.

Як роз'яснено пунктом 3.17.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 року процесуальним законом (частина 2 статті 82 та статті 82-1 ГПК України) передбачено прийняття господарським судом рішення у нарадчій кімнаті та таємницю нарадчої кімнати. У разі відсутності спеціально призначеного для цього приміщення як нарадча кімната може використовуватися зал судових засідань, службовий кабінет судді, інші службові приміщення суду.

У протоколі від 25.02.2016 року зафіксовано, що після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив присутнім представникам сторін вступну та резолютивну частину рішення.

Жодних заперечень на протоколи судового засідання від 28.01.2016 року та від 25.02.2016 року позивачем не надано.

В розрізі викладеного, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-Сервер" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 25.02.2015 року по справі №917/2694/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-Сервер" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-Сервер" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 25.02.2015 року по справі №917/2694/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Плужник О.В.