КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/32314/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників:

позивача: Семенюк О.С., довіреність № 408 від 01.03.2016,

відповідача: Карпухін Я.В., довіреність б/н від 18.01.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016

у справі №910/32314/15 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон"

про стягнення заборгованості у розмірі 67 565 грн 26 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (надалі також - "Позивач") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" (надалі також - "Відповідач") про стягнення заборгованості у розмірі 67 565 грн 26 коп.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.03.2016 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 38 612 (тридцять вісім тисяч шістсот дванадцять) грн 98 (дев'яносто вісім) коп., 3% річних у розмірі 907 (дев'ятсот сім) грн 58 (п'ятдесят вісім) коп., інфляційні у розмірі 15 395 (п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто п'ять) грн 10 (десять) коп., пеню у розмірі 11 949 (одинадцять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять) грн 99 (дев'яносто дев'ять) коп. та судовий збір у розмірі 1 205 (одна тисяча двісті п'ять) грн 39 (тридцять дев'ять) коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ТОВ "Логістичний центр "Еталон" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд частково скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2016, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт стверджує, що ним у період з 01.09.2012 по 31.12.2013 було сплачено за надання комунальних послуг суму в розмірі 17 576 грн 78 коп. ЖУ "Південне" ДП "Екос" з посиланням на виписку по взаєморозрахункам з контрагентами з 01.09.2012 по 31.12.2013.

Позивач у своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу просив суд залишити без змін рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2016, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 апеляційну скаргу ТОВ "Логістичний центр "Еталон" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.05.2016.

В судове засідання, яке відбулось 17.05.2016 з'явились представники позивача та відповідача. У даному судовому засіданні була оголошена перерва до 31.05.2016.

У судовому засіданні 31.05.2016 з'явились представники позивача та відповідача. У даному судовому засіданні була оголошена перерва до 07.06.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" відповідно до рішення правління забудовника ПАТ "ХК "Київміськбуд" №29 від 15.08.2012 є обслуговуючою організацією житлового будинку №6-В по просп. Червонозоряний в м. Києві, який був переданий за актом приймання - передачі житлового комплексу від 01.10.2012.

Товариству з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" на праві приватної власності належить квартира №51-52 у будинку №6-В по просп. Червонозоряний в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про право власності №155302 від 28.09.2010 виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрованим 20.12.2010 у Комунальному підприємстві "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна".

01.10.2012 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №12/1047-ТЕ-41, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2012 році природний газ, який використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

01.11.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було укладено Договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі №10842/4-1-06.

Додатковою угодою від 01.11.2012 до Договору про постачання електричної енергії №71012 від 10.12.1991 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" прийняло на себе усі права та зобов'язання, що визначені договором про постачання електричної енергії №71012 від 10.12.1991, укладеним з Публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач споживає комунальні послуги, які надає виконавець комунальних послуг. Як зазначає Позивач, заборгованість Відповідача за період з 01.10.2012 по 01.10.2015 складає 38 612 грн 98 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем своїх зобов'язань, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" інфляційні у розмірі 16 090 грн 13 коп., 3% річних у розмірі 912 грн 16 коп. та пеню у розмірі 11 949 грн 99 коп.

08.07.2015 Позивачем була надіслана на адресу Відповідача претензія з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 39 112 грн 98 коп., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 15.07.2015 і фіскальним чеком від 15.07.2015, проте залишена Відповідачем без виконання.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтями 18 та 20 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення" (далі - постанова КМУ № 630 від 21.07.2005) плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк, і вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 3 статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Незважаючи на факт відсутності між Позивачем та Відповідачем договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг, на підставі статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуги, якими він фактично користується у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.10.2012 по 01.10.2015 Відповідач користувався наданими комунальними послугами у приміщення №51-52 за адресою: м. Київ, просп. Червонозоряний, будинок №6-В, проте, відповідно до розрахунку заборгованості, наданому Позивачем, Відповідачем лише частково була здійснена оплата за надані комунальні послуги.

01.10.2012 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №12/1047-ТЕ-41, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2012 році природний газ, який використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

01.11.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було укладено Договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі №10842/4-1-06.

Додатковою угодою від 01.11.2012 до Договору про постачання електричної енергії №71012 від 10.12.1991 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" прийняло на себе усі права та зобов'язання, що визначені договором про постачання електричної енергії №71012 від 10.12.1991, укладеним з Публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Суд зазначає, що оскільки Позивач утримує житловий будинок на балансі, здійснює його експлуатацію та надає власникам приміщень житлово-комунальні послуги, він зобов'язаний надавати такі послуги Відповідачу незалежно від укладення останнім договору.

Оскільки Відповідач користувався житлово-комунальними послугами, які надаються в повному обсязі Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", заяви про відмову від користування послугами Відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від Відповідача не надходило, він зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг, згідно виставлених рахунків.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.05.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" та Житловим управлінням "Південне" ДП "ЕКОС" АТ ХК "Київміськбуд" було укладено Договір про надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій №51-52, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій у житловому будинку №6-В по пр. Червонозоряний, квартири №51-52 у м. Києві, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

11.10.2012 між ДП "ЕКОС" ПАТ ХК "Київміськбуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було укладено Договір про заміну кредитора №11/10/1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань боржників, а саме одержання від боржників, перелічених у додатку №1 та додатку №2, заборгованості по комунальним послугам та заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд, прибудинкової території.

Згідно з п.3 договору первісний кредитор уступає новому кредитору право вимоги на загальну суму, визначену сторонами у додатку №1 та додатку №2.

Як вбачається зі списку боржників станом на 01.10.2012 ДП "ЕКОС" ПАТ ХК "Київміськбуд" (ЖУ "Південне), заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" становить 14 671 грн 30 коп.

Листом від 13.08.2015 Позивач повідомив Відповідача про відступлення права вимоги, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 13.08.2015.

Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Таким чином, у зв'язку з укладанням договору про заміну кредитора №11/10/1 від 11.10.2012, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" перейшло право вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" заборгованості за спожиті комунальні послуги. Крім того, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договір цесії) є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із вказаною позовною заявою, а тому Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача щодо відсутності права Позивача вимагати сплати заборгованості.

Враховуючи те, що Відповідачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України відмови від користування житлово-комунальними послугами, а також заперечень щодо обсягу та якості наданих послуг, Суд приходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства України на нього покладений обов'язок по оплаті за надані й прийняті послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" за надані житлово - комунальні послуги за період з 01.10.2012 по 01.10.2015 становить 38 612 грн 98 коп., що підтверджується детальним розрахунком заборгованості Відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що ним у період з 01.09.2012 по 31.12.2013 було сплачено за надання комунальних послуг суму в розмірі 17 576 грн 78 коп. ЖУ "Південне" ДП "Екос" з посиланням на виписку по взаєморозрахункам з контрагентами з 01.09.2012 по 31.12.2013. Проте, Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження здійснення оплати комунальних послуг саме ЖУ "Південне" ДП "Екос", оскільки виписка по взаєморозрахункам з контрагентами з 01.09.2012 по 31.12.2013 не є таким доказом та не оформлена належним чином.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості Відповідача станом на 01.10.2015, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", а також обігової відомості за листопад 2012 року, у період з 14.11.2012 по 01.11.2013. Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" було сплачено суму в розмірі 17 576 грн 78 коп., яка надійшла на рахунки саме Позивача, а не ЖУ "Південне" ДП "Екос", як зазначає Відповідач. Також, у період з 19.03.2015 по 29.09.2015. Відповідачем було сплачено на користь Позивача грошові кошти за надані комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2012 по 01.10.2015 становить 38 612 грн 98 коп.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строків позовної давності колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013)

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 23.12.2015 (згідно з вхідним штампом канцелярії суду) та ним заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2012 по 01.10.2015.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 статті 264 Цивільного кодексу України)

При цьому, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. (п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

У період з 14.11.2012 по 01.11.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" було сплачено суму в розмірі 17 576 грн 78 коп., у період з 19.03.2015 по 29.09.2015. Відповідачем було сплачено на користь Позивача грошові кошти за надані комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що своїми конклюдентними діями по здійсненню часткової оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" за надані комунальні послуги, останнє підтвердило факт існування заборгованості, що свідчить про переривання строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості в розмірі 38 612 грн 98 коп., а тому заява Відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" в розмірі 38 612 грн 98 коп.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2015 Позивачем була надіслана на адресу Відповідача претензія з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 39 112 грн 98 коп., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 15.07.2015 і фіскальним чеком від 15.07.2015, проте залишена без виконання Відповідачем.

Відповідно до статті 7 Господарського процесуального кодексу України претензія розглядається в місячний строк, який обчислюється з дня одержання претензії. При розгляді претензії підприємства та організації в разі необхідності повинні звірити розрахунки, провести судову експертизу або вчинити інші дії для забезпечення досудового врегулювання спору. Підприємства та організації, що одержали претензію, зобов'язані задовольнити обґрунтовані вимоги заявника.

Згідно зі статтею 8 Господарського процесуального кодексу України про результати розгляду претензії заявник повідомляється у письмовій формі.

Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України)

Проте, матеріали справи не містять жодних належних доказів розгляду Товариством з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" претензії Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про сплату заборгованості.

Отже, відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України, не здійснив оплату вартості наданих та прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 38 612 грн 98 коп. основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 01.01.2015 по 30.09.2015 у розмірі 912 грн 16 коп. та інфляційні у розмірі 16 090 грн 13 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" №14 від 17.12.2013).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.01.2015 по 30.09.2015 підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком.

Позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 907 грн 58 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 01.01.2015 по 30.09.2015.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги про стягнення з відповідача інфляційних за період з 01.01.2015 по 30.09.2015 у розмірі 16 090 грн 13 коп. підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача. Стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають інфляційні за період з 01.01.2015 по 30.09.2015 у розмірі 15 395 грн 10 коп.

Щодо про стягнення пеню у розмірі 11 949 грн 99 коп. колегія суддів відзначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як роз'яснено в п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

За змістом частини 3 статті 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження своєї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 % загальної суми боргу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" встановлено, що за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах (пункт 23).

Отже, цей Закон є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормою частини 1 статті 1 Закон України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" встановлено законну неустойку за порушення грошового зобов'язання у сфері відносин з надання житлово-комунальних послуг. Кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки у тому числі й за відсутності у договорі умови про неустойку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.04.2013 у справі № 3-6гс13.

Оскільки згідно з п. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг віднесено і комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), то у випадку несплати їх вартості до особи підлягає застосуванню визначена Законом пеня у розмірі 1% від суми простроченого платежу.

За таких підстав, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня у заявленому Позивачем розмірі 11 949 грн 99 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 01.04.2015 по 30.09.2015, оскільки відповідно до вимог статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

Отже, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" заборгованості у розмірі 38 612 грн 98 коп., інфляційних у розмірі 15 395 грн 10 коп., 3% річних в розмірі 907 грн 58 коп. та пені у розмірі 11 949 грн 99 коп. В решті позовних вимог належить відмовити.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам вірну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі відповідає фактичним обставинам справи, а відтак передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Логістичний центр "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі № 910/32314/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 у справі № 910/32314/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/32314/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран