номер провадження справи 30/47/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016 Справа № 908/1329/16

Суддя Кагітіна Л.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Міського комунального підприємства Основаніє (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 29-А)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи (69057, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 86 (вул. 40 років Радянської України, буд.86)

про стягнення 9 825,42 грн.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №376 від 04.01.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 28.04.2016 р.);

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Міське комунальне підприємство Основаніє з позовом до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи про стягнення 9 825,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між Міським комунальним підприємством «Основаніє» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» було укладено договір на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. №2308-ППД. Під час проведення перевірки Міського комунального підприємства «Основаніє» ревізорами Держфінінспекції було встановлено, що в порушення ст. 193 Господарського кодексу України, п. 4.1 договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи» за період з вересня 2013 року по травень 2104 року за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків за послугу з утримання будинків та прибудинкових територій (при тому, що договором передбачено нарахування плати від фактично сплачених за звітний місяць населенням коштів) безпідставно завищено вартість послуг на загальну суму 9825,42 грн. З приводу безпідставно отриманих коштів у розмірі 9825,42 грн. та їх повернення позивач 21.12.2015 р. направив відповідачу вимогу, яка залишилась без розгляду та задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 14, 509, 526, 901, 902, 903, 906, 1212 Цивільного кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між від 13.05.2016 р. вказану позовну заяву передано на розгляд судді Кагітіній Л.П.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.05.2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 30/47/16, призначено розгляд справи на 06.06.2016 р.

В судовому засіданні 06.06.2016 р. оголошено перерву до 08.06.2016 р.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в позові, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними. Зауважує, що договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України. Кошти в сумі 9825,42 грн. набуті відповідачем за договором і не можуть бути стягнуті як безпідставно отримані. Стосовно вимоги позивача про стягнення зазначеної суми також як збитків на підставі ст. 906 Цивільного кодексу України відповідач вказує, що склад цивільного правопорушення, необхідний для стягнення збитків, в даному випадку відсутній, оскільки відповідач належно виконував зобовязання за договором, відповідні акти наданих послуг підписані сторонами без зауважень. Виявлені контролюючим органом порушення у фінансово-господарській діяльності позивача не впливають на умови укладеного між сторонами договору та н можуть їх змінювати. Крім того, рішеннями господарського суду Запорізької області у справах №908/1391/14 та №908/2935/15 встановлено факт належного виконання відповідачем зобовязань за договором у спірному періоді.

В судовому засіданні 08.06.2016 р. були присутні представники обох сторін, за їх клопотанням фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 08.06.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

23.08.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи (іменоване надалі «МКС», відповідач) та Міським комунальним підприємством Основаніє (іменоване надалі субдистрибютор, позивач) укладено договір №2308-ППД на передачу прав дистрибютора.

Відповідно п. 1.1 договору продукт в цьому договорі це частина Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013» (далі за текстом ПК), забезпечений необхідним технічним устаткуванням, що має торгову марку «Інформаційні комунальні системи», що забезпечує роботу функціоналів ПК, визначених в пункті 2.1 договору.

У п. 1.2 договору визначена, що територія реалізації в цьому договорі це територія м. Запоріжжя, на якій буде реалізовуватися субдистрибютором право користування продуктом.

Згідно з п. 2.2 договору функціонали продукту в частині забезпечення нарахування, обліку та систематизації комунальних платежів населення полягають у веденні і актуалізації реєстрів особових рахунків споживачів комунальних послуг у сфері житлово-комунального господарства, в тому числі:

- забезпечення здійснення нарахувань на особові рахунки споживачів комунальних послуг;

- ведення особових рахунків споживачів комунальних послуг;

- рознесення платежів (відображення в обліку сплачених споживачами коштів за спожиті комунальні послуги);

- відстеження та застосування критичних оновлень стану заборгованості за надані комунальні послуги;

- закриття місяця з отриманням сальдо за особовими рахунками споживачів;

- розробка та видача вихідних форм;

- забезпечення необхідним доступом до Інтерфейсів ПК для перегляду результатів наданих послуг;

- забезпечення можливості друку та тиражування рахунків на оплату житлово-комунальних послуг та інших платіжно-розрахункових форм.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що оплата за цим договором здійснюється субдистрибютором щомісяця самостійно до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно з п. 13.1 договору цей договір набуває чинності з 31.08.2013 р. і діє до 31.12.2020 р. включно, а щодо фінансових зобовязань до повного виконання їх сторонами.

Додатковою угодою від 12.09.2013 р. сторони виклали пункт 1.1 договору в редакції: «Продукт в цьому договорі це частина Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013» (далі за текстом ПК), забезпечений необхідним технічним устаткуванням, що має торгову марку «Інформаційні комунальні системи», що забезпечує роботу функціоналів ПК, визначених в пункті 2.1 договору. Продукт 2 функціонал «Розрахунок субсидії» з включеним у нього програмним модулем «Субсидія» Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013».

Пункт 2.2 договору доповнено абзацом в наступній редакції:

«Продукт-2 в частині забезпечення нарахування субсидій, їх обліку та систематизації полягає у забезпеченні формування, опрацювання, упорядкування, нарахування субсидій на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг для населення, зберігання цієї інформації у БДА, в тому числі: автоматизований ввід даних при оформленні запитів користувачів та абонентів; розноска субсидій по особовим рахункам за допомогою систем, інтерфейсів та програмних модулів, що входять до функціоналу продукту; ведення і актуалізація реєстрів користувачів субсидій; ведення особових рахунків споживачів субсидій; рознесення платежів (відображення в обліку отриманих субсидій); забезпечення необхідним доступом до Інтерфейсів ПК для перегляду результатів наданих субсидій».

Пункт 4.1 договору доповнено абзацом в наступній редакції:

«Винагорода МКС за надання субдистрибютору прав на продукт-2 визначається без урахування ПДВ (Підприємство не є платником ПДВ), та встановлюється у розмірі 0,42 грн. за один запит у ПМ «Субсидія» ПК та сплачується субдистрибютором щомісячно за звітний період у строки, встановлені договором та додатками до нього, починаючи з 27.09.2013 р. З 12 до 27 вересня 2013 року робота продукту-2 визначається як тестова. Винагорода МКС за надання субдистрибютору прав на продукт-2 за цей період не нараховується.

Додатковою угодою від 10.10.2013 р. сторони виклали пункт 1.1 договору в іншій редакції: «Продукт в цьому договорі це частина Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013» (далі за текстом ПК), яка надає можливість працювати у інтерфейсах функціоналів, які дозволяють формувати, опрацьовувати, впорядковувати та зберігати інформацію БДА, використовувати програмний модуль «Субсидія» та інтерфейси, з правом розширення кола споживачів Продукту на письмово узгоджених з МКС умовах на території реалізації, за допомогою яких субдистрибютор забезпечує введення даних, їх актуалізацію та контроль правильності таких даних, необхідних для здійснення МКС нарахування за допомогою ПК, вартості комунальних послуг за звітний період, а також забезпечення МКС збереження і захисту даних щодо обліку, систематизації та стану комунальних платежів».

Пункт 2.1 договору викладений в редакції: «МКС, як генеральний дистрибютор ПК, за винагороду, на умовах, обумовлених у цьому договорі, здійснює забезпечення збереження і захист даних щодо обліку та систематизації комунальних платежів, здійснює нарахування за допомогою ПК, на підставі введених субдистрибютором даних, вартості комунальних послуг за звітний період, для чого передає субдистрибютору частину прав на самостійне користування продуктом з правом розширення кола споживачів продукту на окремих, письмово узгоджених з МКС умовах, на території реалізації. Укладення субдистрибютором самостійних правочинів, в тому числі тристоронніх за участі субдистрибютора, третьої особи та МКС, здійснюється лише за наявності попереднього обовязкового письмового узгодження умов правочину МКС, як генерального дистрибютора.

За умовами п. 4.1 договору в новій редакції щомісячна винагорода на користь МКС за цим договором визначається без урахування ПДВ (підприємство не є платником ПДВ), та встановлюється в розмірі 0,8% від грошових коштів, фактично сплачених населенням (споживачами) за надані субдистрибютором та кінцевими споживачами продукту та/або його частини комунальні послуги протягом звітного періоду, що обліковуються і нараховуються за допомогою Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013» і оплачує їх на умовах, визначених цим договором.

Додатковою угодою №2 сторони погодили нову редакцію п. 4.1 договору, відповідно до якої щомісячна винагорода МКС за цим договором визначається без урахування ПДВ (МКС не є платником ПДВ) та встановлюється у розмірі 0,7% від грошових коштів, фактично сплачених населенням (споживачами) за надані комунальні послуги протягом звітного місяця, що обліковуються і нараховуються за допомогою Програмного комплексу «Розрахунок комунальних платежів. ОСОБА_3, 2013» і оплачує їх на умовах даного договору.

Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Міського комунального підприємства «Основаніє» за період з 01.05.2013 р. по 31.05.2015 р. За результатами ревізії складено акт від 22.09.2015р. В акті зазначено, що згідно актів приймання-здачі наданих послуг за договором від 23.08.2013 р. №2308-ППД прийнято від ТОВ «Міські комунікаційні системи» послуг на загальну суму 5387381,49 грн., в тому числі за серпень-грудень 2013 року 2089298,30 грн., за січень-травень 2014 року 3298083,19 грн. Ревізією дотримання положень договору від 23.08.2013 р. №2308-ППД в частині правильності визначення плати за послуги в залежності від сум грошових коштів, фактично сплачених населенням у періоді, за який нараховуються послуги за даними бухгалтерського обліку МКП «Основаніє» встановлено, що в порушення п. 4.1 договору від 23.08.2013 р. №2308-ППД, ст. 193 Господарського кодексу України вартість послуг за цим договором у вересні 2013 року травні 2014 року завищена на суму 9825,43 грн. за рахунок включення до розрахунку суми проведених взаємозаліків з населенням. Внаслідок оплати завищеної вартості послуг МКП «Основаніє» завдано збитків.

На підставі зазначеного висновку ревізії позивач просить у даному позові стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 9825,43 грн. як безпідставно отримані згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України та як збитки згідно ст. 906 Цивільного кодексу України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд вважає, що позивач, звертаючись до суду з позовом, помилково посилається на приписи ст.1212 ЦК України, оскільки зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або є неукладеним.

Правовідносини сторін справи є господарськими та такими, що виникли на підставі договору на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. №2308-ППД.

Статтею 11 Цивільного кодексу України та статтею 174 Господарського кодексу України встанволено, що зобов'язання виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом прав та обовязків сторін, що закріплені в договорі на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. №2308-ППД, даний договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, за спірний період (з вересня 2013 року по травень 2014 року) на виконання договору відповідач надав позивачу послуги на загальну суму 1188557,75 грн., що підтверджуєтсья підписаними сторонами актами здачі-приймання наданих послуг:

- №1 від 30.09.2013 р. за вересень 2013 року на суму 150884,28 грн.,

- №4/1 від 31.10.2013 р. за жовтень 2013 року на суму 154415,46 грн.;

- №6/1 від 30.11.2013 р. за листопад 2013 року на суму 153957,25 грн.;

- №8/1 від 31.12.2013 р. за грудень 2013 року на суму 140911,56 грн.;

- №2/1 від 31.01.2014 р. за січень 2014 року на суму 121982,96 грн.;

- №4/1 від 28.02.2014 р. за лютий 2014 року на суму 117471,72 грн.;

- №6/1 від 31.03.2014 р. за березень 2014 року на суму 126647,60 грн.;

- №8/1 від 30.04.2014 р. за квітень 2014 року на суму 108764,38 грн.;

- №10/1 від 31.05.2014 р. за травень 2014 року на суму 113522,54 грн.

Позивач сплатив відповідачу 1637258,17 грн. за послуги згідно договору №2308-ППД від 23.08.2013 р., що підтверджується платіжними дорученнями №6029 від 08.10.2013 р. на суму 150884,28 грн., №7273 від 05.12.2013 р. на суму 15000,00 грн., №7479 від 16.12.2013 р. на суму 92864,46 грн., №1594 від 30.01.2014 р. на суму 1128135,01 грн., №1261 від 04.04.2014 р. на суму 200000,00 грн., №1703 від 21.05.2014 р. на суму 50374,42 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.05.2014 р. у справі №908/1391/14, яке набрало чинності, стягнуто з Міського комунального підприємства Основаніє на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи заборгованість за договором №2308-ППД на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. в сумі 1981494,93 грн.

Судом встановлено, що свої зобовязання за договором позивачем виконано у повному обсязі, а саме, позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 3568378,68 грн., що підтверджується двосторонньо підписаними актами здачі-приймання наданих послуг: № 1/1 від 30.09.13, на суму 150884,28 грн., № 1/2 від 30.09.13 на суму 224176,13 грн., № 4/1 від 31.10.13 на суму 154415,46 грн., № 4/2 від 31.10.13 на суму 245693,48 грн., № 6/1 від 30.11.13 на суму 153957,25 грн., № 6/2 від 30.11.13, на суму 457757,15 грн., № 8/1 від 31.12.13 на суму 140911,56 грн., № 8/2 від 31.12.13 на суму 561502,99 грн., №2/1 від 31.01.14 на суму 121982,96 грн., № 2/2 від 31.01.14 на суму 610700,46 грн., № 4/1 від 28.02.14 на суму 117471,72 грн., № 4/2 від 28.02.14 на суму 628925,24 грн., належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи. Однак відповідачем вартість наданих послуг належним чином та в повному обсязі оплачена не була, оскільки відповідачем було лише частково оплачено суму боргу в розмірі 1586883,75 грн. Відповідач, в порушення умов договору та чинного законодавства України, своє зобовязання щодо оплати отриманих послуг не виконав, в звязку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 2308-ППД на передачу прав дистрибютора від 23.08.13 становить 1981494,93 грн. Крім того, існування заборгованості у Міського комунального підприємства ОСНОВАНІЄ перед Товариством з обмеженою відповідальністю МІСЬКІ КОМУНІКАЦІЙНІ СИСТЕМИ в розмірі 1981494,93 грн. не заперечується відповідачем, про що свідчить двосторонньо підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків від 30.03.14 на суму 3849054,26 грн., до якого входить заборгованість в розмірі 1981494,93 грн. за договором № 2308-ППД на передачу прав дистрибютора від 23.08.13.

Іншим рішенням господарського суду Запорізької області від 12.08.2015 р. у справі №908/2935/15, частково зміненим постановою Донецького апеляційного господарського суду від 20.10.2015 р. в частині стягнення 3% річних, стягнуто з Міського комунального підприємства Основаніє на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи заборгованість за договором №2308-ППД на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. за період з березня по травень 2014 року в розмірі 1768628,39 грн., а також 4 411,65 грн. 3% річних, 636221,84 грн. інфляційних втрат, штраф - 102588,41 грн.

У справі №908/2935/15 судами встановлено, що факт отримання відповідачем послуг за договором підтверджується актами здачі-приймання наданих послуг на загальну суму 1819002,81 грн.: № 6/1 від 31.03.14р. на суму 126647,60 грн., №6/2 від 31.03.14р. на суму 666471,11 грн., № 8/1 від 30.04.14р. на суму 108764,38 грн., №8/2 від 30.04.14р. на суму 494869,08 грн., № 10/1 від 31.05.14р. на суму 113522,54 грн., № 10/2 від 31.05.14р. на суму 308728,10 грн. Період розрахунку заборгованості з оплати наданих позивачем послуг складає: березень 2014р. - травень 2014р. У тому числі відповідач повинен був сплатити: за березень 2014 р. - 793 11871 грн., за квітень 2014 р. - 603 63346 грн., за травень 2014 р. 422 250,64 грн. Відповідачем 21.05.2014р. було здійснено часткову оплату наданих позивачем у квітні 2014 р. послуг, шляхом перерахування 50 374,42 грн. Таким чином, розмір заборгованості на час прийняття рішення по справі складає 1768628,39 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, встановлені рішеннями судів у справах №908/1391/14 та №908/2935/15, зокрема щодо факту надання відповідачем послуг позивачу в період з вересня 2013 року по травень 2014 року, не підлягають доведенню знову при розгляді даної справи та вважаються встановленими.

Договір на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. №2308-ППД не є нікчемним або неукладеним, не визнавався судом недійсним. Кошти у сумі 9825,42 грн. були перераховані на виконання цього договору, що не заперечується сторонами.

На момент перерахування коштів позивачем даний договір був діючим, а факт надання відповідачем послуг позивачу за цим договором у спірному періоді підтверджений рішеннями судів, які набрали чинності.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 9825,42 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованими і безпідставними, оскільки норми даної статті не поширюють свою дію на правовідносини сторін, що регулюються договором.

Для стягнення спірної суми як збитків на підставі ст.906 Цивільного кодексу України правові підстави також відсутні, виходячи з наступного.

У ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Зокрема, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків.

Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Часиною 1 статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, відшкодування збитків є заходом цивільно-правової відповідальності є правовим наслідком порушення господарського зобовязання і як спосіб захисту цивільного права застосовується у зобовязальних правовідносинах.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України та ст. 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків є необхідною наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобовязання; наявність шкоди (збитки - це грошовий вираз шкоди); причинний звязок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника.

Отже, умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. У разі заподіяння збитків боржник може бути звільненим від цієї відповідальності, якщо він доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. Кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов'язання. На нього покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданими збитками та їх розмір. Застосування принципу вини як умови відповідальності за порушення зобов'язання, пов'язане також з необхідністю з'ясування таких обставин, як вина кредитора або вина обох сторін.

В даному випадку позивачем не доведено факту порушення відповідачем зобовязань за договором на передачу прав дистрибютора від 23.08.2013 р. №2308-ППД та прямого причинного звязку між діями відповідача та завданими збитками у вигляді переплати позивачем суми 9825,42 грн.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Жодних доказів, окрім посилання на акт ревізії від 22.09.2015 р. №06-21/9, на підтвердження того, що вартість послуг відповідача є завищеною на спірну суму, позивачем не надано.

Акт ревізії від 22.09.2015 р. №06-21/9, в якому зафіксовані порушення, виявлені контролюючим органом під час ревізії, є носієм доказової інформації, тобто письмовим доказом в розумінні ст. 36 ГПК України.

В силу положень ст. 35 ГПК України акт ревізії та зазначені в ньому відомості не є підставою для звільнення від доказування і викладені в ньому обставини підлягають доведенню та оцінюванню судом у сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В силу вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку такими доказами можуть бути первинні документи, що фіксують здійснення сторонами господарських операцій за договором.

Акт ревізії не є таким документом. Також він не є нормативним актом, який встановлює, змінює і скасовує норми права, або правовим актом індивідуальної дії, який породжує права і обовязки у позивача. Тобто в цьому акті ревізії не містяться вимоги та приписи органу фінансової інспекції, які обовязкові для виконання позивачем.

Викладені в акті ревізії висновки контролюючого органу стосуються лише сфери фінансово-господарській діяльності позивача і можуть бути підставою для прийняття контролюючим органом відповідних владних рішень, у свою чергу, можуть бути оскаржені позивачем до суду як правові акти індивідуальної дії. Однак, вищенаведені висновки не тягнуть за собою наслідки у вигляді повернення сплачених сум за договором у судовому порядку.

Обовязок доказування в господарському процесі відповідно до ст. 33 ГПК України покладається на сторін.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вимог про стягнення з відповідача коштів у сумі 9 825,42 грн. Натомість самим позивачем по суті не заперечується факт належного надання послуг відповідачем, оскільки позивач підтверджує, що послуги фактично виконані відповідачем та прийняті позивачем без зауважень. Доказів на підтвердження того, що послуги, які вказані в актах прийому-здачі наданих послуг, відповідачем в дійсності не виконувались в повному обсязі, матеріали справи не містять і учасниками процесу суду не надані. Натомість рішеннями судів у справах №908/1391/14 та №908/2935/15, які набрали чинності, підтверджений факт належного надання відповідачем послуг позивачу в період з вересня 2013 року по травень 2014 року.

За таких обставин суд відмовляє позивачу в позові у повному обсязі.

Відповідно до 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Також, суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 89 ГПК України виправити описку, допущену у вступній частині ухвали господарського суду Запорізької області від 13.05.2016 р. у справі №908/1329/16 при зазначенні найменування відповідача, а саме: замість найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні мережі» слід читати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи», оскільки вірною назвою товариства за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи».

Керуючись ст. ст. 49, 82-85, 89 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Виправити описку, допущену у вступній частині ухвали господарського суду Запорізької області від 13.05.2016 р. у справі №908/1329/16 при зазначенні найменування відповідача, а саме: замість найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні мережі» слід читати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міські комунікаційні системи».

В задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства Основаніє (м.Запоріжжя) до Товариства з обмеженою відповідальністю Міські комунікаційні системи (м. Запоріжжя) відмовити повністю.

Суддя Л.П.Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 10.06.2016 р.