ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р.Справа № 916/4343/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від прокуратури ОСОБА_1

від позивачів не зявились, про день, час та місце апеляційного перегляду повідомлені належними чином

від відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016 року

у справі № 916/4343/15

за позовом прокурора Роздільнянського району Одеської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Одеській області та Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області

до Громадської організації садівничого товариства «Будівельник»

про стягнення 628843,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року прокурор Роздільнянського району Одеської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Одеській області та Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області звернувся до місцевого господарського суду з позовом до Громадської організації садівничого товариства «Будівельник» про стягнення на користь держави в особі Державної екологічної інспекції в Одеській області збитки в розмірі 628843,16 грн. на р/р фонду охорони навколишнього природного середовища Єгорівської сільської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач для задоволення власних господарчо-питних потреб здійснював використання підземних вод із свердловини, розташованої на власній земельній ділянці, окрім того постачав воду юридичним особами за відсутністю дозволу на спеціальне водокористування в період з 01.01.2012р. по 13.05.2014р., чим порушив ст. ст. 44, 48 Водного кодексу України та завдав збитків державі, розмір яких визначено згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009р. за №767/16783.

У відзиві на позов, відповідач зазначив про його необґрунтованість.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.03.2016р. (суддя Щавинська Ю.М.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 16.03.2016р., у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, заступник прокурора Одеської області 24.03.2016р. звернувся з апеляційною скаргою, яка повернута без розгляду ухвалою суду апеляційної інстанції від 31.03.2016р. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України, у звязку із відмовою у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Усунувши недоліки, заступник прокурора Одеської області 15.04.2016р. повторно звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 25.04.2016р. скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду. Цією ж ухвалою скаржнику відновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження.

Відзиви на апеляційну скаргу від сторін не надходили.

Заслухавши прокурора, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Громадська організація садівничого товариства «Будівельник» зареєстрована 20.08.1999р. Засновниками товариства є 209 фізичних осіб, розмір до статутного фонду складає 0,00 грн. (а.с. 5-6 т.2).

Відповідно до п. 1.1. Статуту ГО СТ «Будівельник», затвердженого загальними зборами товариства 18.08.2008р., зареєстрованого Егорівською сільською радою Роздільнянської райадміністрації Одеської області 10.09.2008р. за №48/ср-2008 ГО СТ «Будівельник» утворено на земельній ділянці загальною площею 21,4 га, яка надана в безстрокове користування рішенням Роздільнянської районної ради від 16.11.1988р. №321 (а.с. 60-71 т.2).

На означеній земельній ділянці, яка згідно державного акту від 1988р. №055807 належить відповідачу на праві постійного користування, останнім облаштовано свердловину № 2 для забору підземної води.

Державною екологічною інспекцією в Одеській області в період з 13.05.2014р. по 14.05.2014р. проведено перевірку на відповідність дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони водних ресурсів ГО СТ «Будівельник», яка розташована за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Мале (Єгорівська сільська рада Роздільнянського району). За результатами якої встановлено, що ГО СТ «Будівельник», в особі голови ОСОБА_2, здійснено водокористування із свердловини № 2 для задоволення власних господарчо-питних потреб та постачання води іншим юридичним особам для задоволення господарчо-питних потреб членів товариств: СТ «Електрон», СТ «Фінтур», СТ «Курортний», СТ «Фото», СТ «Мрія», СТ «Альбатрос», СТ «Авіатор».

Водокористування здійснювалось за відсутності дозволу на спеціальне водокористування в період з 01.01.2012р. по 13.05.2014р., про що зафіксовано в акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 14.05.2014р., який складено державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Одеської області (а.с.102-111 т.1).

В матеріалах справи наявна довідка ГО СТ «Будівельник» про фактичне використання води в період з 01.01.2012р. по 13.05.2014р., згідно якої забір води з власної свердловини № 2 склав 10076,0 м. куб (2012р. 4478 м. куб, 2013р. 5123 м. куб, 2014р. 475 м. куб.) а.с.112 т.1.

За наведених обставин, державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Одеської області здійснено розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів ГО СТ «Будівельник» при відсутності дозволу на спеціальне водокористування в розрізі нормативів плати за спеціальне водокористування прісних підземних вод в період їх фактичного використання, який відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009р. за №767/16783 склав 628843,16 грн. (а.с. 116-117 т.1).

22.05.2014р. Державна екологічна інспекція в Одеській області на адресу ГО СТ «Будівельник» надіслала претензію з пропозицією добровільно відшкодувати збитки, заподіяні державі внаслідок самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозволу на спеціальне водокористування (а.с. 114-115 т.1), яка залишена відповідачем поза увагою.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 21.08.2015р. у справі №511/7800/15-к (провадження 1-кп/511/234/15) кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ознаками кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 Кримінального кодексу України, кваліфікованого як незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, закрито, голову ГО СТ «Будівельник» обвинуваченого ОСОБА_2, звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку зі зміною обстановки (а.с.123-124 т.1).

Приймаючи до уваги несплату відповідачем визначеної у розрахунку суми у добровільному порядку, прокурор, вважаючи, що факт незаконного видобування корисних копалин загальнодержавного значення ГО СТ «Будівельник» за відсутності дозволу на спеціальне водокористування не підлягає доказуванню, а рішення Роздільнянського районного суду від 21.08.2015р. має преюдиціальне значення, звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом.

За твердженням відповідача, ГО СТ «Будівельник» згідно з рішенням Роздільнянської Обєднаної державної податкової інспекції від 23.07.2013р. №112 є неприбутковою організацією, тобто не є господарюючим субєктом, у звязку з чим застосування до нього відповідної Методики є необґрунтованим. Крім того, відповідач зазначив про відсутність підстав для покладення на нього цивільно-правової відповідальності, оскільки він не є платником ренти (збору) за водокористування, у звязку з чим будь-які збитки державі не заподіяні, а кримінальну справу щодо керівника підприємства закрито. Більш того, вважає, що, з урахуванням норм ст. 58 Конституції України методика підлягає застосуванню виключно у разі перевищення лімітів, встановлених у дозволі, чого відповідачем допущено не було, а також заявляє про пропущення строків позовної давності. Відповідно до паспорту артсвердловини №2 (а.с 78-86 т.2), остання належить не тільки ГО СТ «Будівельник», а ще 4 садівничим товариствам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог повністю, суд першої інстанції зазначив про відсутність настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння шкоди.

Звертаючись з апеляційною скаргою, прокурор, окрім доводів викладених в позовній заяві, зазначив про залишення судом поза увагою того, що кожен споживач води мав водомір, за показниками якого самостійно сплачував кошти за тарифом 3 грн. за 1 куб. м. води. Кошти приймала відповідальна особа ГО СТ «Будівельник», про що вносились відповідні дані до журналу обліку грошових коштів від споживачів за користування водою. Крім того, вказав на порушення судом приписів Кодексу України про надра.

Судова колегія не погоджується з доводами скаржника з огляду на слідуюче.

За приписами ст. 46 Водного кодексу України, ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» водокористування може бути двох видів загальне та спеціальне.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 48, ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України встановлено, що спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

Отже, спеціальне водокористування підземних вод без діючих дозвільних документів є порушенням природоохоронного законодавства.

Як вже зазначалось вище, під час перевірки встановлено, що у ГО СТ «Будівельник» відсутній дозвіл на спеціальне водокористування, що зафіксовано в акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 14.05.2014р. Факт використання водних ресурсів за перевірений період (з 01.01.2012р. по 13.05.2014р.) без отримання дозволу на спецводокористування відповідачем не спростований, а наявний у матеріалах справи відповідний дозвіл датований 09.09.2014р. (а.с.75-76 т.2).

За умовами ст. 111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України. Притягнення винних у порушенні водного законодавства до відповідальності не звільняє їх від обов'язку відшкодування збитків, завданих ними внаслідок порушення водного законодавства.

У відповідності до ст. ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, згідно з ст. 41 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За умовами ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Разом з тим, для настання деліктної відповідальності у вигляді відшкодування збитків необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: вина особи, яка заподіяла шкоду; протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

За змістом п. п. 1, 2, 6 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007р. №04-5/239 «Про внесення змін та доповнень до роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. № 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди. За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання. Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Таким чином, підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв'язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, у разі, зокрема, самовільного використання водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води) визначається згідно з Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої Міністерством охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009р. за №767/16783.

За змістом п. 9.1. цієї Методики розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), грн., здійснюється за формулою З сам = 100 х W х Тар, (23) де W - об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), куб.м. Тар - розмір, грн/100 куб.м., аналогічний ставці збору за спеціальне використання води, встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення.

Разом з тим, у п.п. 324.1., 324.4., 324.4.1., 324.4.10 ст. 324 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин 14.05.2014р.) вказано, що об'єктом оподаткування збором є фактичний обсяг води, який використовують водокористувачі, з урахуванням обсягу втрат води в їх системах водопостачання. Збір не справляється, зокрема, за воду, що використовується для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення (сукупності людей, які знаходяться на даній території в той чи інший період часу, незалежно від характеру та тривалості проживання, в межах їх житлового фонду та присадибних ділянок), у тому числі для задоволення виключно власних питних і санітарно-гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та платників єдиного податку; за воду, що використовується садівницькими та городницькими товариствами (кооперативами).

Отже, ставка збору за спеціальне використання води (Тар) є складовою формули, згідно якої розраховуються збитки, обумовлені самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів. Однак, оскільки за умовами вищенаведених приписів чинного на той час податкового законодавства, збір за воду, що використовується, зокрема садівничими товариствами, у даному випадку ГО СТ «Будівельник» не справлявся, тому факт заподіяння збитків державі у вказаному прокурором розмірі відсутній.

Крім того, означена Методика встановлює єдині вимоги до визначення збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів субєктами господарювання (фізичними і юридичними особами), проте, ГО СТ «Будівельник» віднесено до реєстру неприбуткових організацій, про що свідчить рішення Роздільнянської Обєднаної державної податкової інспекції від 23.07.2013р. №112 (а.с. 73 т.2).

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності юридичного складу правопорушення, що виключає застосування до відповідача деліктної відповідальності.

Висновок місцевого господарського суду щодо ненадання оцінки доводам відповідача про порушення позивачем строку позовної давності також є правомірним, оскільки питання щодо пропуску строку позовної давності вирішується за умовами доведеності позовних вимог.

Твердження прокурора про реалізацію відповідачем води не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вбачається з наявних в матеріалах справи журналів, останні свідчать виключно про збір коштів членами садівничого товариства, виходячи з кількості спожитої ними води, а не про плату за воду (а.с. 21-50 т.2).

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на приписи Кодексу України про надра також не приймаються до уваги судовою колегією, оскільки за змістом ст. 23 цього кодексу землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 48, 49 Водного кодексу України, ст. 23 Кодексу України про надра під час видобування підземних вод існує два документи дозвільного характеру - дозвіл на спецводокористування (Водний кодекс України) та спецдозвіл на видобування підземних вод (кодекс України про надра), які не є тотожними. Отже, підземні води виступають як природний ресурс з подвійним правовим режимом.

Довідка про фактичне використання води за період з 01.01.2012р. -13.05.2014р. свідчить, що дозвіл на видобування підземних вод у даному випадку відповідачу не був потрібен.

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а відтак судовий збір за її подання не відшкодовується скаржнику.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016р. у справі №916/4343/15 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 14.06.2016р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран