КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа№ 910/30931/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Зубець Л.П.

Шапрана В.В.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Цибенко В.В. за довіреністю;

відповідача: Лівандовський В.В. за довіреністю; Ледовський О.С. за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Комплекс-М"

на рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2016

у справі № 910/30931/15 (головуючий суддя: Пригунова А.Б.)

За позовом Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингової компанії "Укрексімлізинг"

до Приватного підприємства "Комплекс-М"

про стягнення 551 555, 90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі №910/30931/15 (з врахуванням ухвали від 09.03.2016 про виправлення описки) позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 369 392,77 грн., пеню у розмірі 149 815,90 грн., інфляційні втрати за час прострочення у розмірі 95 793,93 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 9 741,22 грн. та 9 371,16 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням Приватне підприємство "Комплекс-М" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду.

Скарга мотивована тим, що генеральний директор ОСОБА_5, який видав довіреність представнику Цибенко В.В. (якою була підписана позовна заява) та який підписав заяву про збільшення розміру позовних вимог, є неповноважною особою Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингової компанії "Укрексімлізинг", оскільки згідно витягу з ЄДР керівником позивача з 01.08.2012 року був ОСОБА_6, що є підставою для залишення позову без розгляду на підставі п.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 18.04.2016.

18.04.2016 позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що ОСОБА_5 був призначений генеральним директором підприємства 19.05.2015 року, довіреність видана 22.05.2015 і підписана ним у межах повноважень, крім цього, відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців носять інформативний характер.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 розгляд справи відкладено на 23.05.2016.

28.04.2016 відповідач (апелянт) подав письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких виклав заперечення на доводи позивача, які викладені у відзиві на скаргу, також вказав, що сума основного боргу повністю сплачена 26.04.2016.

16.05.2016 відповідач (апелянт) подав клопотання про долучення письмових доказів - витягу з кримінального провадження.

20.05.2016 позивач подав клопотання про долучення письмових доказів - оригіналу довіреності та копії контракту.

23.05.2016 позивач подав доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, у яких виклав додаткові обґрунтування своїх заперечень.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.05.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/30931/15 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Зубець Л.П., Синиці О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 колегію суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 розгляд справи відкладено на 13.06.2016.

10.06.2016 відповідач (апелянт) подав заперечення проти доводів, викладених у доповненнях до відзиву.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.06.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Синиці О.Ф. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/30931/15 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Зубець Л.П., Шапрана В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 колегію суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

13.06.2016 представники відповідача (апелянта) підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати оскаржуване рішення та залишити позов без розгляду. Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

12.02.2014 між позивачем - Дочірнім підприємством Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингової компанії "Укрексімлізинг", як лізингодавцем, та відповідачем - Приватним підприємством "Комплекс-М", як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу № 07/14-ФЛ (далі - Договір), за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти на умовах фінансового лізингу самохідну бурову установку CFA, включаючи 3х CFА шнека, марка CMV TH 10-30, 1990 року випуску в кількості одна одиниця на 24 місяці та сплатити авансовий платіж.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2., 4.3. Договору лізингоодержувач сплачує лізингові платежі відповідно до договору. Сплата лізингових платежів здійснюється лізингоодержувачем щомісячно протягом всього строку лізингу на підставі рахунку-фактури лізингодавця, який надається лізингоодержувачу кожного 15-го числа поточного місяця за кожний поточний місяць до 14 год. 00 хв. до 25-го числа поточного місяця, в якому наданий рахунок-фактура.

Відповідно до п. 11.1. договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період існування прострочених сум до сплати за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконано і по день виконання лізингоодержувачем простроченого зобов'язання включно.

По акту приймання-передачі предмету лізингу від 12.02.2014 р. позивач передав, а відповідач прийняв бурову установку CFA, включаючи 3х CFА шнека, марка CMV TH 10-30, 1990 року випуску вартістю 312 000, 00 грн.

За доводами позивача, які викладені у позовній заяві, відповідачем було допущено порушення грошових зобов'язань за договором фінансового лізингу № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. щодо сплати лізингових платежів за період з 26.04.2014 р. до 25.01.2016 р., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 369 392,77 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Розмір та наявність заявленої до стягнення заборгованості підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками-фактурами, банківськими виписками, листами позивача щодо сплати заборгованості тощо. Наявність заборгованості також не заперечувалась відповідачем, окрім цього, в процесі апеляційного перегляду справи відповідач платіжним дорученням №181 від 26.04.2016 сплатив заборгованість в сумі 369 392,77 грн.

Також, у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором, позивачем нарахована пеня в сумі 149 815, 90 грн., інфляційні за час прострочення в сумі 95 793,93 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 9 741, 22 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції дійшов до висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, права та обов'язки сторін виникли на підставі зазначеного договору, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 Цивільного кодексу України, параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Статтею 292 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України "Про фінансовий лізинг", статтею 1 якого встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, є вірним висновок місцевого господарського суду про те, що в силу зазначених положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Оскільки наявність заборгованості за Договором підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, її розмір є доведеним і не заперечувався відповідачем, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. у розмірі 369392,77 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати лізингових платежів, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте, умовами Договору сторони узгодили, що нарахування пені здійснюється за весь період заборгованості по день виконання відповідачем простроченого зобов'язання включно.

Згідно з розрахунком позивача за загальний період з 26.04.2014 р. до 25.01.2016 р. розмір пені становить 149 815, 90 грн., інфляційні втрати за час прострочення - 95 793, 93 грн. та 3% річних від простроченої суми - 9741,22 грн.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок виконано за правилами чинного законодавства України та він є арифметично вірним, а тому вказані позовні вимоги також підлягають до задоволення.

Щодо доводів відповідача, які викладені у апеляційній скарзі, про те, що генеральний директор ОСОБА_5, який видав довіреність представнику Цибенко В.В. (якою була підписана позовна заява) та який підписав заяву про збільшення розміру позовних вимог, є неповноважною особою Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингової компанії "Укрексімлізинг", то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Виконавчий орган підприємства (організації) здійснює керівництво його поточною діяльністю, організовує виконання рішень загальних зборів учасників (акціонерів) господарського товариства, діє від імені підприємства (організації) (частина друга статті 145, частина перша статті 161 ЦК України, частина третя статті 62 Закону України "Про господарські товариства", частини перша, друга статті 58 Закону України "Про акціонерні товариства"). Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників (акціонерів) господарського товариства, які є носіями корпоративних прав (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року N 1-рп/2010). Виконавчий орган підприємства (організації) може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор) (частина друга статті 161 ЦК України).

Статтею 65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до п.8.1 Статуту Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингової компанії "Укрексімлізинг", який затверджений Рішенням Наглядової ради ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" від 06.03.2013, управління та контроль за діяльністю Підприємства здійснюється Засновником безпосередньо, або через Генерального директора Підприємства.

При цьому, відповідно до пп.8.2.3 Статуту до виключної компетенції Засновника Підприємства належить, у тому числі, призначення та звільнення Генерального директора та Головного бухгалтера Підприємства.

Згідно з п.8.3 Статуту позивача виконавчим органом Підприємства, який здійснює керівництво його поточною (оперативною) діяльністю, є Генеральний директор. Генеральний директор призначається Засновником, підзвітний йому та організовує виконання його рішень. Права, обов'язки та відповідальність Генерального директора визначаються цим Статутом, чинним законодавством України, а також контрактом, що може укладатися з Генеральним директором.

Відповідно до пп.8.3.2 Статуту для організації діяльності Підприємства та виконання покладених на нього завдань Генеральний директор, у тому числі, має право без довіреності представляти інтереси підприємства у взаємовідносинах з іншими господарюючими суб'єктами, підприємствами, організаціями, установами всіх форм власності, органами державної влади та управління, органами місцевої влади та місцевого самоврядування, судовими органами тощо; підписує заяви (в тому числі позовні заяви), скарги (в тому числі апеляційні, касаційні), клопотання та інші процесуальні документи, відповідно до вимог чинного законодавства України, від імені Підприємства; в межах своєї компетенції видає довіреності для здійснення дій від імені підприємства.

19.05.2015 відбулось засідання Правління ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України " (протокол №29), на якому правління постановило дати згоду на призначення ОСОБА_5, заступника генерального директора ДП "Укрексімлізинг", на посаду генерального директора ДП "Укрексімлізинг".

На підставі зазначеного рішення Правління виданий наказ №006-к від 19.05.2015, відповідно до якого ОСОБА_5 приступив до виконання обов'язків генерального директора ДП "Укрексімлізинг", з 19.05.2015.

22.05.2015 Дочірнім підприємством Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" Лізингова компанія "Укрексімлізинг", в особі Генерального директора ОСОБА_5, видала довіреність №009, якою уповноважила Цибенко В.В. представляти інтереси довірителя, у тому числі з правом подання та підписання позовних заяв.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_5 призначений на посаду та виконував обов'язки генерального директора з 19.05.2015, він був повноважною особою позивача та правомірно видав довіреність Цибенко В.В. (якою підписана позовна заява) та підписав заяву про збільшення розміру позовних вимог. При цьому, не внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про зміну керівника позивача не свідчить про відсутність відповідних повноважень у ОСОБА_5

Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо посилань відповідача на сплату суми основного боргу, то зазначена сплата відбулась під час апеляційного розгляду справи, після прийняття оскаржуваного рішення, а відповідно до абз. 7 п.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17 травня 2011 року № 7, частиною першою статті 104 ГПК не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/30931/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Комплекс-М" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі № 910/30931/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/30931/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.П. Зубець

В.В. Шапран