КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа№ 910/4441/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Тимчак В.І. (довіреність №95 від 18.05.2016 р.)

від відповідача - Скопич Я.В. (довіреність б/н від 06.04.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «ПРАЙМ-БАНК»

на рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р.

у справі №910/4441/16 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «ПРАЙМ-БАНК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «В.Г.В.»

про визнання припиненим договору оренди та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ПРАЙМ-БАНК» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «В.Г.В.» про визнання припиненим з 01.04.2015 р. договір оренди б/н від 08.02.2007 р., укладеного між ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» та ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «В.Г.В.», а також про стягнення з відповідача 563540,18 грн. майнової шкоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, що призвело до винесення неправильного рішення з порушенням норм матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

08 лютого 2007 р. між ТОВ «ВКФ «В.Г.В.» (орендодавець) та ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» (орендар) було укладено договір оренди, згідно умов якого ТОВ «ВКФ «В.Г.В.» передав в оренду ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» нежитлові приміщення загальною площею 1212 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 6, літ. А.

Пунктом 13.2.10 вказаного договору передбачено, що договір припиняє свою дію в разі, якщо розпочате провадження щодо неспроможності (банкрутства) орендаря.

13.01.2015 р. постановою Правління Національного банку України № 9 було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ПРАЙМ-БАНК».

02.03.2015 р. рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №48 було призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» Брайка С.А.

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діяла з 30.12.2014 р. ) та п.п. 13.1.2, 13.1.5 договору оренди, позивач припинив з 01.04.2015 р. дію договору оренди у зв'язку з відкликанням банківської ліцензії та ліквідацією, про що було повідомлено відповідача відповідним листом вих. №349/24 від 23.02.2015 р., та переїхав до іншого приміщення.

Відповідач стверджує, що посилання позивача на п. 7 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неправомірним, оскільки згідно п. 7 ч. 1 ст. 48 вказаного Закону уповноважена особа Фонду з дня свого призначення заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх.

Порядок укладення, зміни та розірвання договорів встановлюється зокрема главою 53 ЦК України.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ч. 1 та абз. 2 ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Таким чином, за загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу надано право розривати договори тільки в установленому законодавством порядку.

У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч. 4 ст. 188 ГК України).

У даному випадку, договором оренди не передбачено право орендаря в односторонньому порядку розривати (припиняти) договір, в тому числі у випадку початку процедури ліквідації позивача. Також позивачем не було розірвано договір оренди за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

Посилання позивача на п.п. 13.1.2., 13.1.5. договору оренди, як на підставу для припинення договірних відносин між сторонами оцінюється колегією суддів критично, оскільки згоди щодо припинення договору сторонами досягнуто не було, більше того, відсутня письмова згода сторін про припинення договору.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Вказана норма Закону кореспондується із ст. 104 Цивільного кодексу України, відповідно до якої - юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Станом на момент розгляду даної справи у суді, ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» не було ліквідовано, відповідного запису про це до Єдиного державного реєстру внесено не було.

Згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач перебуває в стані припинення.

Також слід зазначити, що орендаря не було визнано банкрутом в порядку передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Більше того, відповідно до ч. 8 ст. 36 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

Таким чином, посилання позивача на п.п. 13.1.5. договору оренди є неправомірним, оскільки ліквідаційна процедура ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» не завершена, позивача, як юридичну особу, не припинено, відповідний запис до Єдиного державного реєстру не внесено, також позивач не визнавався банкрутом.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання припиненим з 01.04.2015 р. договору оренди б/н від 08.02.2007 р. є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача, позивач не мав змоги провести інвентаризацію та оцінку майна банку, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, 6, для підготовки та реалізації майна у порядку визначеним Законом, банку завдано майнову шкоду в розмірі 563540,18 грн. (балансова вартість майна). У зв'язку з чим, позивач, посилаючись на ст. 1166 ЦК України, звернувся з даною позовною вимогою до суду.

За змістом ст. 1166 ЦК України, на яку посилається позивач, мотивуючи наявність у відповідача обов'язку відшкодувати йому заподіяну шкоду, підставою для застосування деліктної (позадоговірної) цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв'язок між ними; вина.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 ЦК України.

Посилаючись на спричинення відповідачем позивачу майнової шкоди, останній в установленому порядку не доводить належними доказами наявності вказаних елементів складу правопорушення, яке є підставою для стягнення майнової шкоди. Проте, саме на позивача покладено обов'язок довести підставність своїх вимог, а конкретно наявність шкоди, протиправність поведінки її заподіювача та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

На думку позивача, неправомірність дій відповідача полягає в тому, що останній відмовився підписувати договір зберігання, акт прийому-передачі майна, що передається на відповідальне зберігання, та акт приймання-передачі (внутрішнього приміщення) основних засобів, та в подальшому відмовився повернути майно, яке належать позивачу.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Більше того, згідно п. 8.1.3. договору оренди, для уникнення будь-яких сумнівів, орендодавець у будь-якому випадку не несе відповідальність за майно орендаря.

Слід зазначити, що позивач не зазначає в чому полягає завдана йому майнова шкода, не обґрунтовує яким чином неможливість проведення інвентаризації та оцінки майна призвела до настання матеріальних збитків, тобто не доводить наявність відповідного причинного зв'язку. Крім того, позивачем не надано належних доказів, які підтверджують право власності ПАТ «ПРАЙМ-БАНК» на зазначені в позовній заяві основні засоби. Також, в порушення вимог ст. 33 ГПК України, позивач не надає доказів перебування майна в приміщеннях відповідача. Не доводить належними засобами доказування технічну складність вивезення телефонів, пультів, відеокамер та іншого зазначеного майна.

Натомість, за змістом п.13.5. договору оренди, обов'язок вивезти все своє майно при звільненні приміщень та демонтувати всі зроблені поліпшення покладено саме на позивача.

Відповідно до абз. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Позивач в своїй позовній заяві визначає майнову шкоду в розмірі балансової вартості основних засобів - 563540,18 грн. Однак, в своєму проекті акта приймання-передачі майна на відповідальне зберігання позивач вказує ринкову вартість того ж майна без ПДВ в сумі 52127,00 грн. (за вирахуванням основних засобів, які наявні в акті приймання-передачі, та відсутні в переліку в позовній заяві банку) станом на 31.03.2015 р.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували реальну (залишкову) вартість майна на момент розгляду даної справи.

Слід зазначити, що звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Позивач звернувся до суду з вимогою майнового характеру до відповідача про відшкодування шкоди в розмірі балансової вартості основних засобів.

Виходячи з погоджених сторонами умов договору оренди та відсутності підстав для застосування відповідальності для відшкодування майнової шкоди в даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про відшкодування майнової шкоди у розмірі 563540,18 грн. є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, що призвело до винесення неправильного рішення з порушенням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПРАЙМ-БАНК» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі №910/4441/16 залишити без змін.

Справу №910/4441/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська