ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 рокуСправа № 912/1653/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Наливайко Є.М. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/1653/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кіровоградобленерго"

до Управління освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради

про стягнення 6 209,05 грн

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 55/07 від 20.01.2016;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 23.05.2016;

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини прийнятого рішення.

Публічне акціонерне товариство "Кіровоградобленерго" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з Управління освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради заборгованості в сумі 7 193,56 грн, з яких: 5 640,72 грн пені, 1227,92 грн - 3% річних, 324,92 грн суми індексації, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасною сплатою платежів за отриману електроенергію, у зв'язку з чим і нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати на підставі пунктів 2.3.3, 3.1.1, 4.2.1 Договору № 93 від 22.03.2010, пунктів 8, 9 Додатку № 1 до Договору № 93 від 22.03.2010, статей 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, статті 26 Закону України "Про електроенергетику", статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пунктів 6.1., 6.5., 6.6., 6.11, 8.1. Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики від 31.07.1996 № 28.

Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 27.04.2016 порушено провадження у справі № 912/1653/16 за даним позовом, розгляд справи призначено на 11 год. 00 хв. 25.05.2016, витребувано від сторін необхідні для вирішення спору докази.

24.05.2016 надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. За поясненням відповідача у сторін не узгоджено у Договорі №93 від 22.03.2010 сплата штрафних санкцій, оскільки на Договорі біля підпису Споживача міститься застереження в п. 4.2.1. виключити пені та штрафи, на Додатку № 1 до Договору № 93 від 22.03.2010 біля підпису Споживача міститься застереження в п.9 виключити пені та штрафи. Крім того відповідач, посилаючись на положення пункту 8 Порядку розрахунків від 22.03.2010 (Додатку № 1 до Договору № 93 від 22.03.2010), у якому передбачено обов'язкове надсилання рахунків, в тому числі на оплату пені, індексу інфляції та інших платежів, зазначає про ненадсилання йому рахунків на оплату пені, індексу інфляції та 3% річних, як наслідок, невиконання позивачем претензійного порядку, а тому позивач не має права на їх стягнення у судовому порядку.

25.05.2016 відповідач надав додаткові пояснення до відзиву, у яких, зокрема, зазначає, що Управління освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради є бюджетною установою і відповідним бюджетом не передбачено погашення заборгованості, яка заявлена у даній справі.

У судовому засіданні 25.05.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 08.06.2016, про що повідомлено присутніх представників обох сторін.

03.06.2016 представником позивача подано пояснення у справі, відповідно до якого позивач заперечує твердження відповідача щодо виключення сторонами із умов Договору № 93 від 22.03.2010 пунктів щодо стягнення пені, оскільки таке виключення не погоджене із постачальником електроенергії всупереч загальним вимогам укладення договорів, які викладені у статті 181 Господарського кодексу України. Крім того Договір № 93 від 22.03.2010 укладений на підставі типового договору, а згідно частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Водночас виключення певних пунктів не є конкретизацією умов договору.

03.06.2016 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить господарський суд стягнути з відповідача 6 797,95 грн, з яких: 5 245,11 грн пені за період з 25.04.2015 по 31.03.2016, 1 227,92 грн - 3% річних із суми заборгованості за період з 23.04.2013 по 31.03.2016, 324,92 грн інфляційних збитків за період з 23.04.2013 по 31.03.2016.

За приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог. За наведеною нормою під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

На підставі вказаної процесуальної норми господарським судом прийнято таку заяву до розгляду.

Відповідач подав додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, у яких заперечує позовні вимоги повністю. По-перше відповідач вважає, що позивач не має правових підстав для стягнення заявлених сум, оскільки ним не виставлялись рахунки. По-друге відповідач наполягає, що пункт 4.2.1 Договору № 93 "Про постачання електричної енергії" від 22.03.2010 та пункт 9 Порядку розрахунків від 22.03.2010 (додаток № 1 до основного договору) є виключеними і не можуть бути застосовані при вирішенні вказаного спору. Відповідач вважає, що шляхом здійснення напису на примірнику Договору та Додатку № 1 до нього та направлення у такому вигляді позивачу, він оформив протокол розбіжностей, а позивач прийняв без зауважень у такому вигляді Договір та Додатки до нього, а тому, в силу приписів частини 7 статті 181 Господарського кодексу України, такі пропозиції відповідача є прийнятими. По-третє відповідач зазначає про порушення позивачем умови частини 2 статті 231 Господарського кодексу України при здійсненні розрахунку пені, оскільки, враховуючи, що виконання зобов'язання за Договором № 93 від 22.03.2010 фінансується за рахунок Державного бюджету України за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Крім того представник відповідача подав господарському суду заяву про застосування строків позовної давності, у якій просить відмовити у позові ПАТ "Кіровоградобленерго" про стягнення 7193,56 грн в частині стягнення пені за квітень 2015 року у зв'язку з пропущенням однорічного строку позовної давності, яка передбачена пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 08.06.2016 оголошено перерву до 12 год. 30 хв. 15.06.2016.

13.06.2016 позивачем подано господарському суду пояснення у справі та документи, які, за твердженням позивача, доводять отримання відповідачем рахунків на оплату пені, 3 % річних та інфляції.

Також 13.06.2016 позивачем подано заяву № 3914/07 від 10.06.2016 про зменшення розміру позовних вимог, яка обґрунтована перерахунком пені та 3% річних з урахуванням дати подання позовної заяви. Тобто позивач самостійно відмовився від позову в частині стягнення пені та 3% річних, по яких пропущено позовну давність для пред'явлення позову щодо їх стягнення. Відтак позивач просить господарський суд стягнути з відповідача 6 209,05 грн, з яких: 4 861,21 грн пені за період з 25.04.2015 по 31.03.2016, 1 022,92 грн - 3% річних із суми заборгованості за період з 25.04.2013 по 31.03.2016, 324,92 грн інфляційних збитків за період з 23.04.2013 по 31.03.2016.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог. За наведеною нормою під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Оскільки згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач, то у разі прийняття судом зміни кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір (пункт 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи наведене та оскільки за частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач, господарський суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та вирішує спір у даній справі виходячи з нової ціни позову, вказаної позивачем у заяві № 3914/07 від 10.06.2016.

15.06.2016 представник відповідача подав клопотання про долучення доказів, у якому пояснює, що підписи на рахунках працівника відповідача ОСОБА_3 не є належним доказом отримання таких рахунків відповідачем, оскільки відповідно до Договору № 93 "Про постачання електричної енергії" від 22.03.2010 відповідальною особою за електрогосподарство з боку відповідача визначена ОСОБА_4 Згідно наказу № 249 від 02.09.2010 покладено відповідальність за здійснення систематичного контролю за технічним станом і безпечну експлуатацію електричного обладнання закладів освіти міста та право ведення оперативних переговорів з енергопостачальними організаціями на ОСОБА_4, у разі тривалої відсутності інженера, право переговорів має ОСОБА_5 Тому відповідач робить висновок, що особами, які мають право отримувати рахунки від позивача є громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 А рахунки підписувала ОСОБА_3, яка з 05.05.2003 і по теперішній час працює на посаді техніка з технічного нагляду за будівлями господарчої групи управління освіти. Будь-яких повноважень щодо отримання рахунків від позивача чи ведення оперативних переговорів ОСОБА_3 управління освіти не надавало. Також відповідач наголошує, що позивач не довів факт подання будь-яких претензій до відповідача в досудовому порядку по сплаті спірних коштів. На підтвердження своїх доводів відповідач додав накази про прийняття на роботи вищезазначених трьох осіб, посадову інструкцію техніка І категорії, ОСОБА_2 звірки між сторонами, які свідчать про відсутність заборгованості по Договору № 93 від 22.03.2010.

Позивач в судовому засіданні 15.06.2016 позовні вимоги, з урахуванням останньої заяви про зменшення їх розміру, підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача позов заперечив.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши усі обставини справи, оцінивши подані сторонами докази, господарський суд встановив таке.

22.03.2010 між відкритим акціонерним товариство "Кіровоградобленерго" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Кіровоградобленерго" відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ "Кіровоградобленерго"), в особі його структурного підрозділу Світловодський район електричних мереж (надалі - Постачальник) та Управлінням освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради (надалі - Споживач) укладено договір № 93 про постачання електричної енергії (надалі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов'язався продати електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з загальною приєднаною потужністю 2421,54 кВт, величини якої по площадках вимірювання та точках продажу визначені в п. 6, 7 додатку "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", а Споживач зобовязався оплачувати Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно умов цього договору.

У пункті 2.3.3 Договору сторони узгодили, що Споживач повинен оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків до Договору "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Відповідно до Додатку № 1 до Договору "Порядок розрахунків" розрахунковим вважається період з 15 числа місяця до такого ж числа наступного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться Споживачем виключно грошовими коштами шляхом безготівкового перерахування за платіжними дорученням через власний рахунок в установі банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника електричної енергії або шляхом внесення грошових коштів в касу Постачальника.

Згідно пункту 2 Додатку № 1 до Договору обсяг фактично спожитої за розрахунковий період електричної енергії, з урахуванням розрахункової величини втрат на ділянці мережі від місця встановлення засобів обліку до межі балансової належності електромереж, визначається за "ОСОБА_2 про використану електричну енергію" за показами розрахункових засобів обліку в точках обліку, перелік яких надано в п. 7 Додатку до Договору "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Відповідно до пункту 8 Додатку № 1 до Договору споживач самостійно на протязі 5 операційних днів після дати отримання рахунку має здійснювати повний розрахунок за активну електричну енергію, фактично спожиту протягом розрахункового періоду, оплату за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплату нарахувань за протоколами порушень при користуванні електричною енергією, рахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, пеню, індекс інфляції та інші платежі, згідно з умовами цього Договору.

Договір набрав чинності з дня підписання і укладається на строк до 31.12.2010. Сторони узгодили умову про те, що договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 9.4 Договору).

У даному випадку зазначений договір вважається продовженим на наступні календарні роки.

У пункті 10 Договору зазначено реквізити сторін, прізвища, імена та по батькові керівників та головних бухгалтерів сторін, а також з боку Споживача - відповідального за ел. господарство ОСОБА_4

Сторони підписали Договір і Додатки до нього та скріпили їх печатками. При цьому біля підпису повноважного представника Споживача на Договорі міститься застереження "в п.4.2.1 виключити пені та штрафи", а на Додатку № 1 до Договору - "з п. 9 виключити пені та штрафи".

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів. Так відповідно до частини 4 вказаної статті за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірника протоколу розбіжностей разом із підписаним договором.

З аналізу вказаної норми випливає, що протокол розбіжностей викладається окремим документом і у двох примірниках надсилається іншій стороні договору, водночас відповідачем не подано доказів надсилання таких примірників протоколу розбіжностей на адресу позивача. Твердження про те, що відповідні написи і є протоколами розбіжностей спростовуються вищезазначеним. Зазначені написи є ні протоколами розбіжностей ні застереженнями про протокол розбіжностей, про які йдеться у статті 181 Господарського кодексу України. Відтак господарський суд доходить висновку, що відповідач не узгодив у відповідності до чинного законодавства зміну умов Договору, а підписав Договір у редакції запропонованій позивачем.

Також господарський суд враховує положення статті 26 Закону України "Про електроенергетику", відповідно до якої споживання електроенергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. У Додатку № 3 до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 № 28 (надалі Правила) викладено Типовий договір про постачання електричною енергією. Відповідно до положень абзацу 4 частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

У зв'язку з викладеним, укладаючи договір про постачання електричної енергії сторони не можуть відступати від умов типового договору, який зазначений у Додатку № 3 до Правил, а лише конкретизувати його умови. Водночас виключення певних пунктів - це зміна умов договору, яка недопустима, враховуючи зазначені норми чинного законодавства.

За викладених обставин господарський суд розглядає Договір № 93, укладений між сторонами, без застережень, зазначених представником Споживача поруч зі своїми підписами.

Статтею 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно вимог статті 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду. Правила користування енергією, якщо інше не передбачено законом, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідальність за порушення правил користування енергією встановлюється законом.

Взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), регулюються Правилами.

Відповідно до пункту 5.1. Правил договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ході розгляду спору судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з несвоєчасною сплатою відповідачем наданих позивачем послуг по поставці електричної енергії у період з квітня 2013 року по березень 2016 року.

З наданих суду доказів випливає, що позивач взяті на себе зобов'язання виконував належним чином. Для оплати вартості спожитої відповідачем електричної енергії позивачем щомісячно виставлялись рахунки з квітня 2013 року по березень 2016 року, із зазначенням сум, належних до оплати, та строків їх оплати (а.с. 39-46,49-61,63-75, том 1; а.с. 5, том 2).

Дані рахунки отримані працівником відповідача - техніком з технічного нагляду за будівлями господарчої групи управління освіти ОСОБА_3 Відповідач стверджує, що вручення рахунків такій особі є неправомірним, оскільки відповідальною за ел. господарство у Договорі зазначена ОСОБА_4 Господарський суд не погоджується із твердженням відповідача щодо відсутності необхідності врахування такого вручення рахунків, оскільки подальша сплата відповідачем із посиланням на таким чином отримані рахунки свідчить про їх належне отримання відповідачем.

Отже відповідач сплачував за отриману електроенергію по вказаним рахункам, проте такі сплати відбувались пізніше ніж передбачено пунктом 8 Додатку № 1 до Договору (протягом 5 операційних днів після дати отримання рахунку).

Викладене також підтверджується платіжними документами за період з квітня 2013 року по березень 2016 року (а.с. 76 - 163, том 1 ), що не заперечено відповідачем.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Матеріали справи свідчать, що відповідач оплату за отриманий товар (спожиту електричну енергію) проводив із порушенням строків, встановлених умовами Договору, чим порушив п. 2.3.3 Договору та п. 8 Додатку № 1 до Договору, норми статей 525, 526 Цивільного кодексу України, що слугувало підставою для нарахування позивачем пені в сумі 4861,21 грн. за період з 25.04.2015 по 31.03.2016.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторонами в пункті 4.2.1 Договору № 93 передбачено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3-2.3.4 Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,8 % від суми боргу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня. Сума пені, 3% річних та сума індексу інфляції зазначаються у розрахунковому документі окремим рядком.

Позивачем нараховано пеню в розмірі 4 861,21 грн за загальний період з 25.05.2015 по 31.03.2016 з урахуванням оплат та норм статей 253, 254, 258 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З огляду на вказане, господарський суд дійшов висновку, що позивачем правильно визначено період для нарахування пені. Крім того річний строк, який передбачений для подання позову про стягнення пені позивачем не пропущено (позов подано до господарського суду 25.04.2016), тобто позовна давність щодо стягнення пені не спливла.

Твердження відповідача щодо необхідності направлення позивачем рахунків на сплату пені на виконання пункту 8 Додатку № 1 до Договору не беруться до уваги господарським судом враховуючи таке.

Відповідно до пункту 8 Додатку № 1 до Договору № 93 споживач самостійно на протязі 5 операційних днів після дати отримання рахунку має здійснювати повний розрахунок за активну електричну енергію, фактично спожиту протягом розрахункового періоду, оплату за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплату нарахувань за протоколами порушень при користуванні електричною енергією, рахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, пеню, індекс інфляції та інші платежі, згідно з умовами цього Договору.

Водночас відповідно до пункту 9 Додатку № 1 до Договору № 93 у разі несвоєчасного виконання розрахунків, обумовлених цим додатком. Постачальник електричної енергії здійснює нарахування на суму загального боргу пені у розмірі 0,8% за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня. Сума боргу повинна бути сплачена з врахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Аналізуючи в сукупності умови "Порядку розрахунків" господарський суд доходить висновку, що пунктом 8 визначено порядок самостійного погашення відповідачем пені, 3% річних та інфляційних втрат в разі їх пред'явлення позивачем у рахунках. У той же час пунктом 9 визначено право нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат в разі неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати спожитої енергії, а в разі можливості нарахування можливе і їх стягнення у судовому порядку. Щодо зазначення відповідачем про необхідність дотримання претензійного порядку, то господарський суд враховує, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Враховуючи викладене для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат не є обов'язковим виставлення рахунків на такі суми, а позивач має право безпосередньо звернутись до суду із позовом про їх стягнення.

Водночас в матеріалах справи міститься претензія № 1642/03 від 15.09.2015 (ас.с 100-101, том 2) на суму 42602,78 грн, в тому числі 21062,22 гн пені, 18506,42 грн індексу інфляції та 3034,14 грн 3% річних, на яку відповідачем надано відповідь (а.с. 102, том 2), що ним визнаються штрафні санкції в розмірі 23 957,64 грн за період з серпня 2012 року по серпень 2015 року, з яких 11 223,87 грн пені, 11 333,85 грн індексу інфляції та 1 399,92 грн 3% річних.

Вказані у такій претензії пеня, 3% річних та інфляційні нарахування не повністю входять до тих, що заявлені у позові, проте наявність такої претензії та відповіді на неї свідчить про вчинення відповідачем певних дій на досудове врегулювання спору в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних збитків, проте, незважаючи на визнання певної частини таких сум відповідач так і не здійснив оплату навіть у визнаних ним розмірах. У зв'язку із зазначеним позивач у випадку стягнення сум, що є предметом у даній справі вирішив відразу звернутись до господарського суду, оскільки претензійна робота з відповідачем не дає очікуваних результатів.

Крім того відповідач зазначає про необхідність застосування до спірних правовідносин положення абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України щодо нарахування пені.

Так відповідно до вказаної норми у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді пені, передбаченої абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені.

Ураховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що положення абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України застосовується лише до негрошових зобов'язань.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо несвоєчасної оплати за отриману електроенергію, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

За змістом положень частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 510 Цивільного кодексу України якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Отже, договір енергопостачання складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1)правовідношення, в якому виконавець має відпустити електричну енергію, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2)правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Ураховуючи, що між ПАТ "Кіровоградобленерго" та Управлінням освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради виникло грошове зобов'язання, то застосування до спірних відносин норми статті 231 (частини 2) Господарського кодексу України є неправомірним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі № 3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11, від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14.

Також така правова позиція викладена у пункті 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

У зв'язку із викладеним позовні вимоги про стягнення пені в сумі 4 861,21 грн заявлені правомірно та підлягають задоволенню господарським судом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який построчив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому стаття 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи прострочення відповідачем строків оплати вартості електричної енергії, отриманої в період з квітня 2013 року по березень 2016 року позивачем нараховано 3% річних за період прострочення з 25.04.2013 по 31.03.2016 в загальному розмірі 1022,92 грн.

Перевіривши розрахунок позивача господарський суд вважає його обґрунтованим, а тому позов в частині стягнення 3% річних в сумі 1022,92 грн підлягає задоволенню.

Щодо інфляційних збитків у розмірі 324,92 грн, то перевіривши розрахунок позивача господарський суд не знаходить підстав для їх стягнення, враховуючи таке.

Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 при застосуванні індексу інфляції необхідно брати до уваги, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується враховуючи травень, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.

Оскільки відповідач сплачував за спожиту електроенергію із затримкою в 1-8 днів, то позивач здійснює нарахування індексу інфляції за 1-8 днів із кожної простроченої суми, що не узгоджується із вищевикладеним, оскільки індекс інфляції розраховується за місяць, а відповідачем не допускалось прострочення сплати суми боргу більш ніж 8 днів.

Відтак господарський суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних збитків у розмірі 324,92 грн.

За таких обставин, господарський суд задовольняє позов в частині стягнення пені у розмірі 4 861,21 грн та в частині стягнення 3% річних у розмірі 1 022,92 грн, всього на суму 5884,13 грн.

В іншій частині позову слід відмовити.

На підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 64, 82, 84, 85, 87, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління освіти виконавчого комітету Світловодської міської ради (27500, Кіровоградська обл., м. Світловодськ, вул. Героїв України, буд. 4, ідентифікаційний код 02143979) на користь Публічного акціонерного товариства "Кіровоградобленерго" (25015, м. Кіровоград, пр. Комуністичний, 15, ідентифікаційний код 23226362) 1022,92 грн 3% річних, 4 861,21 грн пені та 1 305,89 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 21.06.2016.

Суддя Є. М. Наливайко