ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р.Справа № 922/1228/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (м. Ізюм) в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка С.О.
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про розірвання договору та стягнення коштів в сумі 97681,31 грн.
за участю представників:

позивача - (в особі ліквідатора Саутенко С.О.) - Саутенко С.О. (свідоцтво №216 від 20.02.2013 року);

відповідача - ОСОБА_3, довіреність №1593 від 10.05.2016 року, ОСОБА_2, особисто (паспорт НОМЕР_1 виданий 26.04.2001 року Московським МВ ХМУ УМВС України).

ВСТАНОВИВ:

ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенко С.О. звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить розірвати Договір №94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року.; стягнути з ФО-П ОСОБА_2 суму в розмірі 95000,00 грн., інфляційні збитки в сумі 471,58 грн., три проценти річних в сумі 585,62 грн., пеню в сумі 585,62 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 1038, 49 гривень. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 18.04.16р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.05.2016р. на 14:45 годину.

10.05.16р. представник відповідача надав супровідний лист з документами для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи. Також, відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні.

11.05.16р. представник позивача надав супровідний лист з документами для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

27.05.16р. представник позивача надав письмові заперечення на відзив на позовну заяву, які долучено судом до матеріалів справи.

30.05.16р. від Костюк Олега Григоровича, арбітражного керуючого, який виконував обов`язки ліквідатора позивача та від імені якого укладено спірний договір, надійшли письмові пояснення щодо суті спору, в яких він заперечував проти позову в повному обсязі.

30.05.16р. представник відповідача надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

02.06.16р. представник відповідача надав клопотання про призначення по справі комплексної економічної експертизи та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручити експертам Харківського НД1 судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. На вирішення експертизи поставити наступні питання:

Чи підтверджується документально вартість фактично виконаних за договором №94 від 09.09.2015 робіт, відображена у Розрахунку від 01.06.2016р., виходячи із найменування робіт та цін, зазначених у Кошторисі, який є невід'ємною частиною договору № 94 від 09.09.2015?

У разі встановлення розбіжностей між роботами, зазначеними у розрахунку від 01.06.2016р., та фактично виконаними за договором № 94 від 09.09.2015р. роботами, визначити вартість фактично виконаних за договором № 94 від 09.09.2015р. робіт виходячи з документально підтверджених фактично виконаних робіт, керуючись найменуванням робіт та цінами, зазначеними у Кошторисі, який є невід'ємною частиною договору № 94 від 09.09.2015. Дослідження наявності/відсутності документального підтвердження здійснювати на підставі документів, створених під час провадження заходів із землеустрою ФОП ОСОБА_2 за договором № 94 від 09.09.15р.

02.06.16р. представник відповідача надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

08.06.16р. представник позивача надав письмові заперечення на клопотання відповідача про призначення експертизи.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про призначення по справі судової експертизи, відмовляє в її задоволенні у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до ч. 2 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2013 року судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Слід зазначити, що, по-перше, наданий відповідачем розрахунок не було погоджено сторонами, а по-друге, вартість робіт, яка зазначена в ньому не відповідає додатку до договору № 94 від 09.09.2015 року, в якому сторони передбачили вартість робіт. Крім того, поетапного виконання робіт договором не було передбачено.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що дійсної потреби у спеціальних знаннях немає, суд не вбачає доцільності призначення по справі судової експертизи для вирішення питання щодо встановлення вартості виконаних робіт відповідачем.

Представник позивача в судовому засіданні 08.06.16р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні 08.06.16р. проти позову заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Відкритим акціонерним товариством "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (далі - замовник, позивач), в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, що діяв на підставі Постанови господарського суду Харківської області по справі №Б-39/02-09 від 03.12.2014 року та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію серії ВО4 №025087 від 13.04.2011 р. (далі - виконавець, відповідач) було укладено договір №94 на розроблення проекту землеустрою (далі - договір) від 09 вересня 2015 року.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. договору виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки відкритого ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в АДРЕСА_2. Технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. п. 2.1. - 2.3. договору "замовник" перераховує "виконавцю" кошти за виконання комплексу робіт із геодезії та землевпорядкування. Загальна вартість робіт за цим договором становить 95000 (дев'яносто п'ять тисяч) гривень 00 коп. без ПДВ. "Виконавець" є платником єдиного податку (ставка 4%). "Замовник" погоджує результати виконаних робіт у відповідних державних та інших органах, організаціях та установах власними силами та за власний рахунок. У випадку централізованої зміни цін або ціноутворюючих факторів, вартість робіт по договору підлягає перегляду. Зміна вартості робіт оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Пунктом 4.1. договору сторона передбачили, що термін виконання робіт три місяці від дати переказу коштів в розмірі 100% від вартості робіт та передачі вихідних документів, необхідних для розробки технічної -документації.

Пункт 6.1. договору засвідчує, що сторонами погоджена ціна на виконання робіт визначених договором в 95000 (дев'яносто п'ять тисяч) гривень 00 коп.

Так, Відкрите акціонерне товариство "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в повному обсязі перерахувало кошти за виконання комплексу робіт з геодезії та землевпорядкування в сумі 95000 (дев'яносто п'ять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №732 від 17 листопада 2015 року.

В позовній заяві позивач вказує, що при передачі документації ВАТ "ІТРЗ", 24 грудня 2015 року, арбітражним керуючим Костюком О.Г. не було передано жодного акту прийому-передачі виконаних робіт по договору №94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року.

До того ж, самим відповідачем підтверджується невиконання взятих на себе зобов'язань за договором №94, а саме, останній у своїй відповіді №б/н від 17.02.16р. на претензію зазначив, що у зв'язку з відсутністю дозволу на виготовлення технічної документації неможливо виконати у повному обсязі умови даного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про землеустрій" взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Відповідно до п. "в-г" ч.2 ст. 28 Закону України "Про землеустрій" розробники документації із землеустрою зобов'язані: виконувати всі умови договору; виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту укладення договору №94 минуло вже більше шести місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Постановою господарського суду Харківської області від 03.12.14р. по справі № Б-39/02-09 ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (, адреса: 64300, м. Ізюм. Харківської обл., в`їзд Ювілейний, 1) визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 листопада 2015 року по справі №Б-39/02-09 ліквідатором ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" призначено арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича та зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру в повному обсязі.

Під час здійснення ліквідаційної процедури боржника ліквідатором було встановлено, що за даними бухгалтерського обліку за ФОП ОСОБА_2 обліковується заборгованість перед банкрутом-ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" у розмірі 95000,00 грн., на підставі чого арбітражним керуючим, ліквідатором ВАТ "ІТРЗ" до ОСОБА_2 було направлено претензію №02-01/757 від 29 грудня 2015 року з проханням сплатити заборгованість.

За умовами Договору №94, виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "ІТРЗ" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в АДРЕСА_2.

Частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Типовий договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.04 р. № 266.

Як вказує позивач, договір № 94 на розроблення проекту землеустрою, укладений між ВАТ "ІТРЗ" та ФО-П ОСОБА_2 не відповідає затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 р. № 266 типовому договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, в договорі №94 не зазначено умов припинення дії договору.

Також, договір №94 не містить додатків до договору, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 р. № 266 "Про затвердження Типового договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", а саме:

- Додатку №1 до Типового договору "Завдання на виконання робіт";

- Додатку №2 до Типового договору "Календарний план виконання робіт";

- Додатку №4 до Типового договору "Кошторису на виконання робіт".

Відповідно до положень частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Для виконання робіт щодо розроблення документації визначеної договором №94, відповідно до приписів Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій" та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" необхідний дозвіл органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 837 ЦК України, для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл.

До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 глави 61, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Відповідно до статті 887 параграфу 4 глави 61 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх.

До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

В додатку №1 "Завдання на виконання робіт" (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.04 р. № 266 типового договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) передбачено необхідність зазначення рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, яка є підставою для виконання роботи.

Так, відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до підпункту 1 пункту "а" частини 1 статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів.

Відповідно до пункту "д" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить організація землеустрою.

Тобто, без отримання дозволу на виготовлення технічної документації від органів місцевого самоврядування неправомірно укладати договір щодо розроблення проекту землеустрою, а також неможливо виконати взяті на себе виконавцем обов'язки.

Відповідно до ч. 1-3 стаття 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Як вбачається з вищевикладеного, відповідач уклав договір № 94 на розроблення проекту землеустрою з ВАТ "ІТРЗ", але взяте на себе за договором зобов'язання не виконав, на підставі чого безпідставно отримав кошти у розмірі 95000,00 грн.

Відповідно до ч.4 ст.28 Закону України "Про землеустрій", у разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Відповідно до п. 9 ст.1 Закону України "Про землеустрій", проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

Тобто, проект землеустрою необхідний в тому разі, коли з земельною ділянкою планується вчинити певні дії (продати, надати в користування і т.д.)

Положеннями частини 2 статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до положень статті 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону, продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Відповідно до пункту 12 статті 96 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", переліки ліквідаційних мас та зміни і доповнення до них у справах про банкрутство державних підприємств або підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків, підлягають погодженню з органом, уповноваженим управляти державним майном. У разі відсутності такого погодження план санації та мирова угода затвердженню господарським судом не підлягають, а включене до переліку ліквідаційної маси майно банкрута не може бути реалізованим.

Тобто, згідно визначеного Законом України "Про відновлення платоспроможності або визнання боржника банкрутом" порядку проведення ліквідаційної процедури, для належного виконання останньої, з метою задоволення вимог кредиторів, ліквідатор має сформувати ліквідаційну масу банкрута, надати її на погодження органу, уповноваженому управляти державним майном, та провести реалізацію майна на аукціоні, для продажу якого необхідні лише правовстановлюючі документи.

Проведення будь яких робіт із землеустрою в ліквідаційній процедурі не передбачається.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 11 ч.2 ст.41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України, вина як підстава відповідальності за порушення зобов'язання особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14 (далі - постанова №14) грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абз. 2-3 постанови №14, днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Так, претензію №02-01/757 від 29.12.2015 р. щодо сплати заборгованості у розмірі 95000 грн. відповідачем було отримано 14.01. 2016 року, що підтверджується даними по відстеженню пересилання поштових відправлень офіційного сайту українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (а.с. №34), та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що додаються до позовної заяви.

Однак, відповідачем до цього часу не було перераховано жодної частини суми на рахунок ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод".

Відповідно до ч. 3 ст. 626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Зважаючи на те, що при передачі документації ВАТ "ІТРЗ" 24.12.15 року, арбітражним керуючим Костюком О.Г. не було передано доказів прийому-передачі виконаних робіт по договору № 94 від 09.09.15р., а також зважаючи на те, що до теперішнього часу роботи по договору не були виконані, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для розірвання договору №94 на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015 року.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 1038,49 грн.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п.6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 (далі - Постанова №14) проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Відповідно до п. 6.2. постанови №14 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що ні договором, ні законом не встановлено розмір % за користування чужими грошовими коштами за даним видом договору, що унеможливлює здійснення розрахунку % в даному випадку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для відмови в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1038,49 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 585,62 грн. пені.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.13р.№ 10, слід мати на увазі, що положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу, пеня - це штрафна санкція за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, яка нараховується в процентному відношенні від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Пеня є засобом забезпечення виконання зобов'язання.

Враховуючи вищенаведене, щоб мати можливість стягнути пеню, її розмір має бути визначеним в договорі, причому укладеному в письмовій формі. Тобто, якщо пеня не встановлена в договорі, то зобов'язання із оплати пені не виникає, тому суд відмовляє в частині стягнення пені.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в розмірі 585,62 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 585,62 грн.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 471,58грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.12р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.11р. № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 року № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова ВГС України від 01.02.12 № 52/30).

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 471,58 грн.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд, керуючись ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладає судові витрати на відповідача, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526, ч. 1-2 ст. 598, ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 612, ч. 1-3 ст. 615, ч. 2 ст. 849, ч. 3-4 ст. 837, ст. 877, ч. 1-3 ст. 538, п. 1 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 614, ч. 1 ст. 626, ч. 3 ст. 626, ч. 1-2 ст. 536, ч. 1 ст. 549, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 550, ч. 1-2 ст. 551, ч. 1-3 ст. 651 ЦК України, ч. 3 ст. 26, п. "в-г" ч. 2 ст. 28, ч.4 ст.28, п. 9 ст. 1 Закону України "Про землеустрій", с. 3 ст. 123, п. "д" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26, пп. 1 п. "а" ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ч. 2 ст. 41, ст. 44, ч. 1 ст. 49, п. 12 ст. 96, ч. 4 ст. 10, п. 11 ч. 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 12, 22, 32, 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Розірвати Договір № 94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року укладений між Відкритим акціонерним товариством "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, що діяв на підставі Постанови господарського суду Харківської області по справі №Б-39/02-09 від 03.12.2014 року та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію серії ВО4 №025087 від 13.04.2011 р.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, 61129, АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_4, МФО 351533, ОКПО НОМЕР_2, ХГРУ ПАТ КБ "Приватбанк") на користь Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (р/р 9370 в ПАТКБ "Правекс Банк" МФО 380838, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6) суму грошових коштів в розмірі 95000,00 грн., 3% річних в сумі 585,62 грн., інфляційні збитки в сумі 471,58 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1440,87 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 585,62 грн. - відмовити.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1038,49 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя Л.В. Шарко