ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р.Справа № 922/1113/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-логістик", м.Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квазар Форвардинг", м. Харків
про стягнення 13000,00 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-ЛОГІСТИК" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВАЗАР ФОРВАРДИНГ" про стягнення заборгованості за договором-заявкою № 11.12.2015/1 про міжнародні вантажні перевезення автомобільним транспортом від 11.12.2015 року у розмірі 13000,00 грн. Судові витрати позивач також просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 квітня 2016 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 17 травня 2016 року об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.05.2016 року розгляд справи було відкладено на 06.06.2016 року об 12:00 год.

У судове засідання 06 червня 2016 року позивач не направив свого представника, однак до канцелярії суду надійшло клопотання за вх. № 18511, в якому останній просить відкласти розгляд справи для надання додаткових доказів.

Відповідач також свого представника у судове засідання не направив, про причину неявки суд не повідомив.

Розглянувши клопотання позивача щодо відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, а не більш як на п'ятнадцять днів.

Оскільки, сторонами клопотань щодо продовження строку розгляду спору до суду надано не було, а термін для вирішення господарським судом вичерпано та враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для відмови у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та вважає за необхідне розглянути справу за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст.75 ГПК України та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника відповідача, судом встановлено наступне.

Як стверджує позивач, на виконання Заявки-Договору № 11.12.2015/1 про міжнародні вантажні перевезення автомобільним транспортом від 11.12.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Логістик" та Товариством з обмеженою відповідальністю Квазар Форвардинг", позивачем здійснено перевезення вантажу маршрутом м. Харків - м. Ужгород Т/З д.р.н. АІ5331ХО.

Відповідно до ТТН № Р5556 від 12.12.2015 року вантаж отримано Вантажоотримувачем - ТОВ "Епіцентр" в повному обсязі та належної якості.

Згідно п. 9 та п. 10 Договору, оплата в розмірі 13000,00 за перевезення вантажу мала бути проведена на протязі 8 робочих днів з моменту отримання оригіналів документів.

Оригінали документів представником відповідача - ОСОБА_1 були отримані 24.12.2015 року, а одже розрахунок мав бути проведений до 13.01.2016 року.

Крім того, позивач зазначає, що 30 грудня 2015 року ТОВ "Сігнум-Груп" відповідачу була проведена оплата за вказане перевезення в розмірі 12000,00 грн. відповідно до доручення № 659 від 30.12.2016 року.

Проте, як вказує позивач, в порушення домовленості відповідач з позивачем не розрахувався за надані послуги на підставі чого 06.02.2016 року на адресу відповідача була направлена претензія № 04.02.2016 року, яка була повернута позивачу з позначкою пошти "за закінченням строку зберігання".

За таких обставин позивач був змушений звернутись до суду за захистом свого права та законного інтересу з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13000,0 грн.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлене договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, досліджуючи матеріали справи, судом з'ясовано, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на той факт, що між позивачем та відповідачем були відсутні господарські відносини взагалі, жодних господарських договорів та заявок з перевезення вантажів з позивачем не укладалось.

Також відповідач вказує на те, що печатка замовника на наданій позивачем копії Договору-заявки не є печаткою ТОВ "Квазар Форвардинг", а є печаткою іншого Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвардинг". Заявка підписана не керівником ТОВ "Квазар Форвардинг", який єдиний має право підпису договорів без доручення, а доручення нікому не надавались та підписант заявки ОСОБА_1 не має нікого відношення до ТОВ "Квазар Форвардинг".

На підтвердження вказаного, відповідачем були надані до суду завірені копії штатного розкладу, відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам, звіту про суми нарахованої заробітної плати, витягу з Реєстру застрахованих осіб про реєстрацію електронного звіту в Реєстрі.

З наданих відповідачем документів вбачається, що в грудні 2015 року, саме коли був укладений Договір-заявка на перевезення, в ТОВ "Квазар Форвардинг" була працевлаштована лише одна особа - директор ОСОБА_2 А одже, особа, яка підписала заявку 11.12.2015 року та на яку посилається позивач, в ТОВ "Квазар Форвардинг" не працювала.

Окрім того, в наданій позивачем копії ТТН відсутні відомості, які б підтверджували участь відповідача у вказаному перевезенні.

Стосовно посилань позивача на платіжне доручення № 659 від 30.12.2016 року, за яким ТОВ "Сігнум-Групп" перерахувало відповідачу кошти у розмірі 12000,00 грн., слід зазначити, що вказане доручення свідчить про оплату послуг за договором від 30.12.2015 року та не може бути доказом оплати послуги за перевезення здійснене 12.12.2015 року.

Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду не були надані належні докази, які б підтверджували факт договірних відносин між позивачем та відповідачем, а також участь відповідача у перевезенні здійсненого 12.12.2015 року, внаслідок чого суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та недоведеними матеріалами справи.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відтак, беручи до уваги наведені законодавчі положення, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 13000,00 грн. не підлягає задоволенню, оскільки не доведена позивачем належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 09.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/1113/16