КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2016 р. Справа№ 910/203/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Тарасенко К.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "К46" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 (повний текст якого складено 21.03.2016) у справі № 910/203/16 (суддя: Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "К46"

до Київської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Веста-І"

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "К46" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №727/1591 від 16.07.2015 про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Веста-І" земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими офісними та громадськими приміщеннями на АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передача Київською міською радою в оренду земельної ділянки ТОВ "Компанія Веста-І", яка здійснює незаконне будівництво житлових будинків, суперечить ст. 134 Земельного кодексу України та прямо стосується прав та інтересів позивача, якому належать творчі майстерні художників, що розташовані на спірній земельній ділянці.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі № 910/203/16 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "К46" до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його права відповідачем зважаючи на те, що він не є ані землекористувачем, ані власником об'єктів нерухомого майна на спірній земельній ділянці.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечували, просили залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить повідомлення відділення поштового зв'язку. Клопотань щодо відкладення розгляду у справі в зв'язку з неможливістю явки представника, або розгляд справи у його відсутність до апеляційного суду не подавались.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представника позивача, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 15.06.2005 року між Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату та Київською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки, об'єктом оренди за яким виступає земельна ділянка, кадастровий номер - НОМЕР_1, адреса знаходження: АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва розміром 0.8832га, з цільовим призначенням - для реконструкції двох будівель, будівництва, експлуатації та обслуговування виробничої бази та культової споруди, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради 21.06.2005 за №72-6-00290.

16.07.2015 Київська міська рада прийняла рішення №727/1591 про передачу із земель комунальної власності, Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія Веста-І" земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими офісними та громадськими приміщеннями на АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва загальною площею 0,8832га, за кадастровим номером :69:287:0010 на умовах оренди строком на 3 роки.

Відповідно рішення Київської міської ради № 83/1986 від 01.10.2015 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 16.07.2015 № 727/1591, відповідно якого припинено (за згодою землекористувача Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви) право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши і з'ясувавши всі обставини та матеріали справи, які мають значення для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду не підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31.12.2001р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 3.12.2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27.04.2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу.

Вищий господарський суд України в листі від 01.01.2010р. щодо Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами та у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 8 від 29.05.2013 р. зазначив, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв'язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень". Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог згаданих Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права. Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. Водночас зобов'язання цього органу в судовому порядку укласти такий договір за відсутності зазначеного рішення є неможливим (крім випадку, передбаченого статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України), оскільки це порушувало б його передбачену Конституцією України виключну компетенцію.

При цьому, виникнення права власності на об'єкти нерухомого майна не є безумовною підставою для укладення договору щодо земельної ділянки відповідно до положень ст. 120 ЗК, ст. 377 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 116 ЗК України та п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування" обов'язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність (постанова Верховного Суду України від 14.11.2011 р. у справі N 3-119гс11).

До матеріалів справи долучено копію рішення господарського суду м. Києва № 910/20514/14 від 09.11.2015, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016 відповідно до якого задоволені позовні вимоги Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату задоволені, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель (літ. "А"), (літ. "Б"), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером: :69:287:0010,зареєстрований в реєстрі за №4240 від 07.10.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "К46" та Національною спілкою художників України, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В..

Крім того, розглядаючи спір у справі № 910/20514/14 господарські суди послались на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25.10.2011 у справі №22-ц-2690/9831 за позовом ОСОБА_5 до Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату, третя особа: Національна спілка художників, про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 7 755 779грн., заподіяної відповідачем знищенням об'єктів нерухомості, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та за зустрічним позовом Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату до ОСОБА_5 та Національної спілки художників України про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги встановлено, що будівлі за адресою: АДРЕСА_1 було знесено на початку 2008 року. При цьому, на момент їх знесення свідоцтво про право власності за Національною спілкою художників України в установленому законом порядку в Бюро технічної інвентаризації не було зареєстровано.

Викладене вище свідчить та спростовує твердження ТОВ «К46» про те, що він є власником нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці та прийняте Радою рішення порушує його право на користування землею.

За змістом ст. 377 ЦК України, статей 120, 123, 124 ЗК України, ст. 16 Закону України "Про оренду землі" з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку у користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення у строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган державної влади або місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду України від 06.12.2010 р. у справі N 3-51гс10).

Порядок передачі у власність юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 116 ЗК України юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Між тим, матеріали справи свідчать про те, що відповідно договору купівлі-продажу від 11.12.2014, укладеного між Патріаршої добродійної фундації (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату та ТОВ «Веста І», останній придбав незавершене будівництво виробничої бази та культової споруди (44% готовності) що розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва розміром 0.8832га, кадастровий номер - НОМЕР_1. Договір купівлі-продажу є чинним.

З огляду на надання попереднім землекористувачем згоди на припинення договору оренди земельної ділянки від 15.06.205, укладеного Патріаршою добродійною фундацією (місійного товариства) Патріарха Володимира Української православної церкви - Київського патріархату та Київською міською радою, позитивних висновків щодо проекту землеустрою відносно відведення земельної ділянки ТОВ «Веста-І», що є новим власником нерухомості, колегія суддів не вбачає підстав для визнання рішення Київської міської ради № 727/1591 від 16.07.2015 Про передачу ТОВ «Веста-І» земельної ділянки для будівництва житлового комплексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилаючись у позовній заяві на неодноразові звернення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки. Позивач не надав жодного доказу в розумінні приписів ст. 34,36 ГПК України.

Посилання на результати перевірок Департаменту архітектурно-будівельної інспекції м. Києва, здійснену за дорученням прокуратури Солом'янського району м. Києва щодо дотримання вимог містобудівного законодавства не вказують на незаконність прийнятого Радою рішення що оспорюється, а стосуються здійснення будівництва з порушенням правил, стандартів будівництва.

Посилання на рейдєрські та шахрайські схеми осіб, що направлені на незаконне заволодіння майном що належить позивачеві колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлення таких дій відбувається за правилами кримінального судочинства.

Між тим, позивачем не надано на підтвердження своїх слів вироку суду.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "К46" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі № 910/203/16 залишити без змін.

Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

К.В. Тарасенко