РІШЕННЯ

09.06.2016Справа №910/8893/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/8893/16

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», м. Київ,

до Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, м. Ужгород,

про стягнення 6 761,25 грн.,

за участю представників:

позивача - Шидловська С.В. (довіреність від 20.10.2015 № 0115-164);

відповідача - не з'явилися;

третьої особи - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - Компанія) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - Бюро; МТСБУ) про стягнення 6 761,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2016 порушено провадження у справі № 910/8893/16; призначено до розгляду на 31.05.2016; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1.

27.05.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

30.05.2016 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 розгляд справи було відкладено на 09.06.2016, у зв'язку з неявкою представників третьої особи та необхідністю подання додаткових документів.

02.06.2016 Бюро подало суду пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду від 31.05.2016.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 09.06.2016 не з'явилися; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача надав пояснення по суті спору; підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвали Господарського суду міста Києва були надіслані учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відміткою канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Крім того, до матеріалів справи долучено конверт з ухвалою суду, які повернуті поштою з адреси третьої особи.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 09.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2014 Компанією (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО-фарма» (страхувальник; далі - ТОВ «ПРО-фарма») укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-5000-00395 (далі - Договір), предметом якого є, зокрема: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем «Шкода Фабіа» (державний номер НОМЕР_1).

12.10.2015 о 15 год. 22 хв. у м. Ужгород по вул. Заньковецької (Грушевського) сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля «Шкода Фабіа» під керуванням працівника ТОВ «ПРО-фарма» ОСОБА_3, та автомобіля «Вольксваген Поло» (державний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_1, в результаті чого автомобіль «Шкода Фабіа» отримав механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 пункту 2.10 «а» Правил дорожнього руху України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2015 зі справи № 308/12624/15-п ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.

13.10.2015 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

27.10.2015 Компанією складено страховий акт № КА-6873, відповідно до якого сума страхового відшкодування складає 6 761,25 грн.

На підставі страхового акта позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування у сумі 6 761,25 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 28.10.2015 № 19596.

За приписами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

На думку Компанії, саме Бюро має відшкодувати страхове відшкодування у сумі 6 761,25 грн., виходячи з такого:

- цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Провідна» (далі - ПАТ «СК «Провідна») згідно полісу № АЕ/4722798, який було укладено третьою особою і ПАТ «СК «Провідна», та який не діяв на момент ДТП, а саме 12.10.2015;

- відповідно до приписів статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) Бюро зобов'язане відшкодувати шкоду позивачу у сумі 6 761,25 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вказана норма не застосовується у даному випадку з огляду на таке:

- норми статті 41 Закону містять обмеження щодо виплат, шо містяться в пункті 36.4 статті 36 Закону, положення якого виключає можливість компенсації за рахунок фонду захисту потерпілих витрат страховика, який виплатив відшкодування за договором майнового страхування за шкоду, заподіяну з вини осіб, які на дату ДТП не застрахували цивільно-правову відповідальність;

- що ж до положення Бюро про фонд захисту потерпілих, то воно втратило чинність ще у 2012 році з прийняттям іншого положення, але як у положенні, що діє зараз, так у попередньому положенні, на яке посилається позивач, різниця тільки в нумерації пунктів;

- страховик, сплативши страхове відшкодування за договором майнового страхування має право отримати відшкодування з фонду захисту потерпілих виключно у разі, якщо виплата здійснюється за особу, яка звільнена від обов'язкового страхування та за страховика, який не сплатив відшкодування у зв'язку з банкрутством/ліквідацією.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність винної особи, а саме ОСОБА_1 застрахована не була.

Пунктом 39.1 статті 39 Закону визначено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Основними завданнями МТСБУ, зокрема, є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій (пункти 39.2.1, 39.2.2 статті 39 Закону).

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно із пунктом 43.1 статті 43 Закону для забезпечення виконання зобов'язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються такі централізовані страхові резервні фонди:

- фонд страхових гарантій, призначений для забезпечення платоспроможності МТСБУ під час взаєморозрахунків з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, з якими МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування та взаємне врегулювання питань стосовно відшкодування шкоди. Мінімальний розмір фонду страхових гарантій встановлюється на рівні встановленого Законом України «Про страхування» мінімального розміру статутного фонду страховика, що займається видами страхування іншими, ніж страхування життя (43.1.1);

- фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом (43.1.2).

Стаття 1 Закону визначає, що потерпілими є юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Абзацом 2 пункту 43.4 статті 43 Закону встановлено, що рішення про використання коштів централізованих страхових резервних фондів відповідно до встановленої мети приймає дирекція МТСБУ відповідно до положення про централізовані страхові резервні фонди МТСБУ, що затверджується президією МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ.

Тобто, норми Закону передбачають, що МТСБУ відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Згідно із пунктом 36.4 статті 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону передбачено, що забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідачем було подано суду копію Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, чинного на момент ДТП, з якого вбачається, що МТСБУ відшкодовую шкоду із фонд виключно у таких випадках: у разі, якщо виплата здійснюється за особу, яка звільнена від обов'язкового страхування та за страховика, який не сплатив відшкодування у зв'язку із банкрутством/ ліквідацією.

Отже, витрати понесені позивачем не підлягають відшкодуванню відповідачем і мають бути компенсовані особою винною у вчиненні ДТП.

Крім того, позивач не є потерпілим в результаті ДТП від 12.10.2015, в розумінні цього Закону, і відповідно не має права на відшкодування шкоди завданої незабезпеченим транспортним засобом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 23.04.2015 зі справи №910/9212/14; від 10.11.2015 зі справи №910/12685/15; від 31.03.2016 зі справи № 910/25638/15.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 14.06.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук