ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 червня 2016 р. Справа № 903/261/16

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1", с. Ставчани Пустомитівського району Львівської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Нова", с. Ватин Горохівського району Волинської області

про стягнення 6 387,72грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

В судовому засіданні 07.06.2016 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач- Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1"-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Нова"-про стягнення 6 387,72грн., в т.ч. 5 900,00грн.- основного боргу за отримані відповідачем послуги транспортного перевезення згідно договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р., 397,20грн.-пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті отриманих послуг за період з 04.02.2016р. по 30.03.2016р. згідно п. 4.3. договору та 90,52грн.-10% річних за період з 04.02.2016р. по 30.03.2016р. згідно п. 4.3. договору та ст. 625 ЦК України.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по оплаті отриманих послуг згідно договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р., у встановлені договором транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. строки.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 05.04.2016р. матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Нова" про стягнення 6 387,72грн. були надіслані до господарського суду Волинської області за підсудністю.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 19.04.2016р. порушено провадження у справі, розгляд спору призначено на 07.06.2016р. на 10год. 00хв.

Крім того, зобов'язано відповідача представити суду: пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, докази оплати заборгованості, у випадку заперечень щодо розрахунків надати контррозрахунок.

01.06.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшло до суду клопотання №б/н від 30.05.2016р. (вх.№01-80/67/16 від 01.06.2016р.), в якому він просив суд на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 5 900,00грн.-суми основного боргу, у зв'язку з відсутністю предмету спору (сплатою відповідачем 5 900,00грн. після звернення позивача з позовом до суду).

Просив суд розглядати справу без участі його представника за наявними в справі матеріалами.

Долучив до матеріалів справи банківську виписку за 08.04.2016р.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Волинської області від 07.06.2016р. №01-3/71 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" було відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/261/16, оскільки згідно з Табелем обліку використання робочого часу, суддя Філатова С.Т. з 06.06.2016р. по 10.06.2016р. перебуває у відпустці.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями господарського суду Волинської області від 07.06.2016р. справу №903/261/16 було розподілено судді Бондарєву С.В.

Позивач в судове засідання 07.06.2016р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №600 від 05.05.2016р.

Відповідач в судове засідання 07.06.2016р. не з'явився, про причини неявки не повідомив, вимог суду не виконав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №596 від 04.05.2016р.

Господарський суд, визнавши зібрані матеріали достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

встановив:

08 вересня 2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1", в особі директора ОСОБА_1, що діє на підставі Статуту (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь Нова", в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі Статуту (замовник), був укладений договір транспортного перевезення №080915-1МС, згідно якого перевізник зобов'язується надати замовнику послуги по перевезенню вантажу на умовах, визначених у даному договорі, автомобільним транспортом, а замовник прийняти й оплатити належним чином виконані перевізником послуги по перевезенню. Кількість вантажу-визначається у товарно-транспортних накладних. Пункт завантаження та кінцевий пункт призначення згідно додатків.

Розділом 3 даного договору сторони визначили, що вартість послуг по перевезенню вантажу визначається перевізником та вказується у додатках до договору. Оплата наданих перевізником за даним договором послуг здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок перевізника в строк 3 (три) банківських дні з моменту виконання послуг з перевезення. Дата виконання послуг є дата зазначена у акті виконаних робіт. Сторони визнають, що достатнім та належним доказом надання послуг з перевезення перевізником та відповідно їх прийняття замовником є або підписаний сторонами акт виконаних робіт, або товарно-транспортний документ, або інший документ, що може підтвердити факт надання та прийняття послуг за цим договором.

Згідно пункту 4.3. цього договору за порушення замовником термінів оплати послуг перевізника, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України.

У відповідності до п. 7.1. договору транспортного перевезення, цей договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2015р.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені відтиском їх печатки (а.с. 14-17).

На виконання умов вищевказаного договору позивач надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 5 900,00грн., що стверджується наявними в матеріалах справи актом виконання робіт (надання послуг) №1418 від 29.01.2016р. на суму 5 900,0грн., товарно-транспортною накладною №Р77 від 25.01.2016р., а відповідач прийняв послуги, що стверджується його підписами на накладній та акті виконання робіт (надання послуг), при цьому не заявивши жодних претензій щодо надання йому цих послуг, при цьому неоплативши ці послуги (доказів протилежного суду не надано) (а.с. 18-20).

Отже, позивач свої зобов'язання по наданню послуг з перевезення відповідачу згідно договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ці послуги на загальну суму 5 900,00грн., що стверджується наявними в матеріалах справи актом виконання робіт (надання послуг) №1418 від 29.01.2016р. на суму 5 900,0грн., товарно-транспортною накладною №Р77 від 25.01.2016р.

Проте, відповідач свої зобов'язання по оплаті отриманих послуг, в установлений договором транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. строк, не виконав.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 307 ГК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони у договорі транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. (розділ 3) передбачили, що оплата наданих перевізником за даним договором послуг здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок перевізника в строк 3 (три) банківських дні з моменту виконання послуг з перевезення. Дата виконання послуг є дата зазначена у акті виконаних робіт.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманих послуг, у встановлені договором транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. строки, не виконав, що і спричинило звернення позивача з позовом до суду.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. на момент звернення позивача з позовом становила 5 900,00грн., стверджувалась договором транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р., актом виконання робіт (надання послуг) №1418 від 29.01.2016р. на суму 5 900,0грн. та товарно-транспортною накладною №Р77 від 25.01.2016р.

Проте, як вбачається з матеріалів справи 01.06.2016р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшло до суду клопотання №б/н від 30.05.2016р. (вх.№01-80/67/16 від 01.06.2016р.), в якому він просив суд на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 5 900,00грн.-суми основного боргу, у зв'язку з відсутністю предмету спору (сплатою відповідачем 5 900,00грн. після звернення позивача з позовом до суду).

Долучено до матеріалів справи банківську виписку за 08.04.2016р., з якої вбачається оплата відповідачем на користь позивача 5 900,00грн. з призначенням платежу "оплата за транспортні послуги зг акту №1418 від 29.01.16 року в т.ч. ПДВ 20% 983,33грн.".

Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.04.2016р. відповідач сплатив на рахунок позивача 5 900,00грн., що стверджується банківською випискою за 08.04.2016р. на суму 5 900,00грн. з призначенням платежу "оплата за транспортні послуги зг акту №1418 від 29.01.16 року в т.ч. ПДВ 20% 983,33грн.".

Згідно із пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Оскільки вказані кошти сплачені відповідачем 08.04.2016р., тобто після звернення позивача до суду, то провадження в частині стягнення з відповідача 5 900,00грн.- основного боргу підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, згідно якої господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору (сплата відповідачем боргу після звернення кредитора з позовом).

У відповідності із ст.ст.610, 611, ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності п. 4.3. договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р., за порушення замовником термінів оплати послуг перевізника, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі п. 4.3. договору позивачем підставно нараховано відповідачу пеню в розмірі 397,20 грн. за період з 04.02.2016р. по 30.03.2016р., що підлягає до стягнення. Розрахунок нарахування пені перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, сторони в п.4.3. договору транспортного перевезення №080915-1МС від 08.09.2015р. передбачили, що за порушення замовником термінів оплати послуг перевізника, замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 4.3. договору було нараховано відповідачу 90,52грн.- 10% річних за період з 04.02.2016р. по 30.03.2016р.

Розрахунок нарахування річних перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення річних, суд вважає, що останні підставні, нараховані у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства України та підлягають до задоволення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 11, 202-205, 526, 530, 610-612, 625, 626, 629, 909 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 175, 181, 193, 230, 306, 307 ГК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Нова" (Волинська обл., Горохівський район, с. Ватин, код 05531943)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" (Львівська обл., Пустомитівський район, с. Ставчани, код 32602104)

487,72грн., в т.ч. 397, 20грн.-пені, 90,52грн.-10% річних та 1 378,00грн.-витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення 5 900,00грн. основного боргу припинити, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Повний текст рішення складено

10.06.2016

Суддя С. В. Бондарєв