донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

06.06.2016 справа №908/6158/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін від позивача від відповідача ОСОБА_4 за довіреністю; не зявився;
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс", м. Запоріжжя
на рішення господарського судуЗапорізької області
від02.03.2016 р. (підписано 10.03.2016 р.)
у справі№ 908/6158/15 (суддя Дроздова С.С.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "МІК", м. Запоріжжя
до Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс", м. Запоріжжя
простягнення 856 501,70 грн.
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року до господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК", м. Запоріжжя (Позивач) із позовом до Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс", м. Запоріжжя (Відповідач) про стягнення 527 930,67 грн. основного боргу, 228 243,70 грн. втрат від інфляції, 18 703,97 грн. три відсотки річних та 81 623,39 грн. пені.

Позивачем у суді першої інстанції в порядку ст. 22 ГПК України було зменшено розмір позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути заборгованість в розмірі 516 930,67 грн., 228 243,70 грн. втрат від інфляції, 18 703,97 грн. три відсотки річних та 81 623,39 грн. пені. Зазначені вимоги розглянуті господарським судом.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 02.03.2016 р. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 516 930,67 грн. основного боргу, 227 895, 07 грн. втрат від інфляції, 18 703,97 грн. три відсотки річних, 81 623,37 грн. пені та 12 677,31 грн.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладенні в рішенні, не відповідають обставинам справи та недоведені обставини, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на невірно визначений позивачем час настання обовязку відповідача по оплаті поставленого товару та кінцеву дату періоду нарахування пені.

Представник позивача в судовому засіданні вважав рішення суду законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю працівників відповідача та неможливістю прибуття в судове засідання апеляційної інстанції. Оскільки доказів поважності причини неявки представника відповідача останнім не надано, в задоволенні клопотання судовою колегією відмовлено. Судовою колегією також враховано те, що у попередньому судовому засіданні 25.04.2016р. відповідачем вже заявлялося аналогійне клопотання, розгляд справи був відкладений на 06.06.2016р., відповідач є юридичною особою, а отже не був позбавлений можливості направити до судового засідання іншого уповноваженого представника.

У звязку з чим судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника відповідача, що не скористався правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Одночасно, через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про зміну найменування з Публічного акціонерного товариства "Запоріжкокс" на Приватне акціонерне товариство "Запоріжкокс" у звязку зі зміною типу акціонерного товариства на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 26.04.2016р., на підставі чого до правоустановчих документів відповідача внесено відповідні зміни, про що свідчать виписка з ЄДРПОУ станом на 06.052016р. та статут Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс".

Колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вказане клопотання, у звязку з чим найменуванням відповідача слід вважати Приватне акціонерне товариство "Запоріжкокс" через зміну організаційно-правової форми останнього.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір поставки № 1263 від 24.05.2014р. (далі Договір), за умовами п. 1.1 якого позивач зобовязався поставити, а відповідач прийняти та оплатити будівельні матеріали, лакофарбову продукцію та металопрокат (товар) на умовах передбачених даним Договором.

Відповідно до п. 2.1 договору кількість, номенклатура товару зазначаються в специфікаціях, до даного договору, які є невідємною його частиною.

В пункті 5.2 Договору сторонами узгоджено, що оплата за поставлений товар проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, в порядку та строки зазначені у Специфікаціях.

На виконання умов Договору сторонами були підписані Специфікації:

- Специфікація № 7/10 від 10.12.2014 року зі строком оплати 65 календарних днів з моменту поставки товару (а.с. 13);

- Специфікація № 4/188 від 28.01.2015 року зі строком оплати 25 календарних днів з моменту поставки товару (а.с. 12).

Зазначене також підтверджується видатковими накладними № РН-02/10/04 від 10.02.2015р. суму 478 536,01 грн., № РН-03/03/08 від 03.03.2015р. на суму 864 074,09 грн. та № РН-03/25/07 від 25.03.2015р. на суму 50 803,20 грн. (а.с. 14-16).

Поставлений за означеними видатковими накладними товар прийнято уповноваженими відповідачем особами за довіреностями, копії яких наявні в матеріалах справи, ця накладна підписана обома сторонами без жодних зауважень, містить всі необхідні відомості про товар та його фактичне отримання.

Зважаючи на умови оплати, що передбачені специфікаціями, відповідач повинен був перерахувати грошові кошти на поточний рахунок позивача за видатковою накладною № РН-02/10/04 від 10.02.2015р. до 06.04.2015р. включно, за видатковою накладною № РН-03/03/08 від 03.03.2015р. до 27.04.2015р. включно та за видатковою накладною № РН-03/25/07 від 25.03.2015р. до 28.06.2015р. включно.

В порушення умов п. 5.2 Договору і положень ст. 530 ЦК України відповідач умови договору виконав частково, кошти за продукцію перерахував не в повному обсязі, через що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем на момент пред'явлення позову склала 516 930,67 грн., що сторонами не оспорюється.

У відповідності до норм ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки факт порушення відповідачем господарського зобовязання у вигляді несвоєчасної та неповної оплати отриманого товару матеріалами справи підтверджений, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 516 930,67 грн. є вірним.

За порушення строків оплати позивач на підставі ст. 625 ЦК України вимагає стягнути 3% річних в розмірі 18 703,97 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовою колегією перевірено розрахунок 3% річних та визнано його частково невірним через включення до періодів прострочення днів, в які проводилась часткова оплата заборгованості. Зазначене порушення призвело до неправомірного завищення 3% річних, обґрунтований розмір яких складає 17 718,31 грн. за періоди 08.03.2015р. 24.11.2015р. за накладною № РН-02/10/04 від 10.02.2015р., 29.03.2015р. 24.11.2015р. за накладною № РН-03/03/08 від 03.03.2015р. та 30.05.2015р. 24.11.2015р. за накладною № РН-03/25/07 від 25.03.2015р.

Суд першої інстанції задовольняючи в цій частині позовні вимоги в повному обсязі, на зазначену невідповідність вимогам закону наданого позивачем розрахунку уваги не звернув, що призвело до безпідставного стягнення суми в розмірі 985,66 грн. з відповідача на користь позивача у якості 3% річних за прострочення оплати у заявлені періоди.

За таких підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 18 703,97 грн. на підставі п. 3 ч. 1, ст. 104 ГПК України через невідповідність висновків обставинам справи.

В цій частині слід прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 985,66 грн. відмовити.

В частині стягнення решти суми 3% річних в розмірі 17 718,31 грн. висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних в розмірі 228 243,70 грн., які судом першої інстанції задоволені частково, в сумі 227 895,07 грн., у стягненні решти суми відмовлено.

Судова колегія не погоджується із розрахунком інфляційних за наступних підстав.

Згідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, а також зроблений судом першої інстанції, таким вимогам не відповідає, зокрема, оскільки розрахунок проводився виходячи із сум заборгованості, що змінювались протягом одного місяця, тобто частинами, а не на суму заборгованості, що існувала на останнє число місяця.

Перерахувавши розмір інфляційних втрат в межах заявленого позивачем спірного періоду на підставі ст. 625 ЦК України та п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", судова колегія вважає таким, що підлягає стягненню розмір інфляційних втрат в сумі 225 664,93 грн. за періоди квітень травень 2015 року за накладною № РН-02/10/04 від 10.02.2015р., квітень червень 2015 року за накладною № РН-03/03/08 від 03.03.2015р., червень жовтень 2015 року за накладною № РН-03/25/07 від 25.03.2015р.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції не виправив в повній мірі помилок наданого позивачем розрахунку інфляційних, стягнувши завищені суми цих складових відповідальності за порушення грошового зобовязання.

З урахуванням вищевикладеного, сума стягнутих за рішенням суду інфляційних втрат підлягає зміні з "227 895,07 грн." на "225 664,93 грн." на підставі п. 3 ч. 1 ст.104 ГПК України, через невідповідність висновків обставинам справи, в задоволенні вимог про стягнення решти суми інфляційних слід відмовити.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення пеня в розмірі 81 623,39 грн. за періоди 08.03.2015р. 07.09.2015р., 29.03.2015р. 01.07.2015р. та 02.07.2015р. 27.07.2015р., які судом першої інстанції задоволені частково, в сумі 81 623,37 грн.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у випадку порушення більше ніж на 30 календарних днів строку оплати товару, відповідач сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 549, ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230, ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Оскільки вимогами п. 7.2 Договору сторони передбачили підстави нарахування пені факт порушення відповідачем строку оплати більше ніж 30 календарних днів, отже і розмір визначеної сторонами пені стосується відповідальності саме за зазначене порушення. При цьому зазначення щодо нарахування пені "за кожний день прострочення" стосується порядку нарахування пені, що притаманний її правовій природі та не змінює періоду нарахування, початок якого визначений сторонами в зазначеному пункті.

Отже перерахувавши розмір пені в межах заявленого позивачем спірного періоду на підставі п. 7.2 Договору, з урахуванням часткових оплат, судова колегія вважає такою, що підлягає стягненню пеню в розмірі 47 625,47 грн. за періоди 07.04.2015р. 23.06.2015р., 24.06.2015р. 21.07.2015р. та 22.07.2015р. 07.09.2015р. за накладною № РН-02/10/04 від 10.02.2015р., 28.04.2015р. 01.07.2015р. за накладною № РН-03/03/08 від 03.03.2015р., 29.06.2015р. 27.07.2015р. за накладною № РН-03/25/07 від 25.03.2015р.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку, що сторонами не змінювався передбачений законом порядок нарахування пені, помилково стягнув пеню за період до 30-денного прострочення оплати, оскільки розміру пені за попередній, ніж визначено умовами п. 7.2 Договору період прострочення, сторонами в Договорі не встановлено. Отже висновок суду першої інстанції в цій частині також не відповідає обставинам справи.

З урахуванням вищевикладеного, сума стягнутої за рішенням суду пені підлягає зміні з "81 623,37 грн." на "47 625,47 грн." на підставі п. 3 ч. 1 ст.104 ГПК України, через невідповідність висновків обставинам справи. В решті вимог про стягнення пені слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Запорізької області від 02.03.2016 року у справі № 908/6158/15 підлягає зміні в частині розміру стягнених з відповідача пені з суми "81 623,37 грн." на суму "47 625,47 грн.", інфляційних втрат з суми "227 895,07 грн." на суму "225 664,93 грн.", а також в частині розподілу судових витрат, а в частині стягнення 3% річних у сумі 18 703,97 грн. підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення вимог в цій частині та стягненні 17 718,30 грн. 3% річних.

В решті позовних вимог про стягнення пені в розмірі 33 997,92грн., інфляційних в розмірі 2 578,77 грн. та 3% річних в розмірі 985,66 грн. слід відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у звязку з чим за подання позовної заяви з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 12 119,10 грн., за подання апеляційної скарги з позивача на користь відповідача слід стягнути 801,28 грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс", м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 02.03.2016 р. у справі № 908/6158/15 скасувати частково.

Абзац 2 резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 02.03.2016 року у справі № 908/6158/15 викласти в наступній редакції:

"Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" (69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (69006 м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69-А, ) заборгованість в сумі 516 930,67грн., пеню в сумі 47 625,47грн., 3% річних в сумі 17 718,31 грн., 225 664,93 грн. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 12 119,10 грн."

В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 02.03.2016 р. у справі № 908/6158/15 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (69006 м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" (69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 4, ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 801,28 грн.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідні накази.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді К.І. Бойченко

ОСОБА_3

Надр. 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3. до справи

4. ДАГС

5. ГС