ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року Справа № 915/428/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом ОСОБА_1 комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго, вул. Миколаївська, 5-А, м. Миколаїв, 54034 ()

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Техмет, АДРЕСА_1, 54055 ()

про стягнення 3 078, 02 грн. вартості безпідставно спожитої теплової енергії.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність №8677/Юр від 25.12.2014 року;

від відповідача: ОСОБА_4, директор;

від відповідача: ОСОБА_5, довіреність №2 від 22.04.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне підприємство Миколаївоблтеплоенерго звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Техмет про стягнення 3 078, 02 грн. вартості безпідставно спожитої теплової енергії.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 14.04.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 26.04.2016 року.

В судовому засіданні 26.04.2016 року оголошувалась перерва до 02.06.2016 року.

В судовому засіданні 02.06.16 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (арк. 46), та просив суд позов задовольнити. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне.

Посилаючись на ст. 1213 ЦК України, позивач зазначив, що відповідач безпідставно спожив теплову енергію на суму 3 078, 02 грн. за період з 01.04.2013 року по 15.04.2013 року, що є підставою для стягнення вказаної суми. Нарахування проводилось за вказаний період згідно затвердженого тарифу за 1 кв. м.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов (арк. 28) та письмових поясненнях (арк. 51-52). В обґрунтування заперечень зазначив наступне.

Договір на постачання теплової енергії, укладений з власником приміщення, може бути розірваним тільки за згодою обох сторін.

Позивач листами пропонував відповідачу розірвати договір та укласти новий договір. Відповідач в свою чергу не погодився та повідомив позивача про те, що припинення дії договору лише за його бажанням суперечить умовам договору.

Таким чином, умовами договору та листами № 009 від 04.03.2013 року і № 013 від 25.03.2013 року документально підтверджено, що укладений з відповідачем договір № 4012 від 01.10.2004 року не було розірвано з 01.04.2013 року, і взаємовідносини між сторонами у період з 01 по 15.04.2013 року здійснювалися за умовами діючого договору.

Як вбачається з наряду № 8990 від 08.10.2012 року про підключення опалення та наряду № 2111 від 15.04.2013 року про відключення опалення нарахування за опалення обєкта здійснювалось за договором № 4012.

Заперечення обґрунтовані ст. 640, 653, 654 ЦК України та ст. 179, 188 ГК України та умовами п. 6.4 договору № 4012 від 01.10.2004 року.

Крім того, в судовому засіданні 02.06.2016 року представник відповідача усно зазначив, що в будинку за адресою: вул. Бутоми, 14, м. Миколаїв також знаходяться житлові приміщення. Тобто, відключення опалення є неможливим до проведення реконструкції системи опалення, а Робочий проект реконструкції системи опалення повинен узгоджуватись з позивачем, що потребує часу. Так, Робочий проект реконструкції системи опалення був погоджений позивачем лише 25.04.2013 року. Таким чином, відключення з 01.04.2013 року було неможливим.

На підставі вищевказаного, відповідач, керуючись п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, просив суд припинити провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідач ОСОБА_6 науково-виробниче підприємство Техмет є власником майна за адресою: вул. Бутоми, 14, м. Миколаїв, загальною площею 277, 6 кв.м. (арк. 36-38).

Між ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" та ОСОБА_6 науково-виробничим підприємством „Техмет" було укладено договір № 4012 від 01.10.2004 року на постачання теплової енергії бюджетним організаціям та госпрозрахунковим підприємствам (арк. 29-30).

До договору укладено Додаткову угоду № 1 від 01.01.2006 року (арк. 33).

Договір та додаткову угоду укладено з протоколами розбіжностей (арк. 32, 34-35).

Договір, додаткову угоду та протоколи розбіжностей підписано сторонами та скріплено печатками.

Відповідно до п. 1.2 Договору (в редакції протоколу розбіжностей) постачальник зобовязується відпускати, а споживач використовувати теплову енергію на опалення обєкту, зазначеному у додатку № 1(лист 1) цього договору та у обсягах, зазначених у додатку № 1 (лист 2) цього договору.

Відповідно до п. 1.3 Договору користування тепловою енергією допускається лише на основі договору між постачальником і споживачем.

Відповідно до п. 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди з урахуванням протоколу розбіжностей) договір укладений з 01.04.2006 року на строк до 01.04.2007 року, враховується щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не поступає заяви однієї з сторін про відмову від діючого договору, а в частині розрахунків за фактично спожиту теплову енергію з 01.10.2004 року без нарахування будь-яких штрафних санкцій (арк. 35).

Відповідно до п. 6.4 Договору договір, укладений з власником приміщення, може бути розірваним тільки за згодою обох сторін. При передачі будівлі іншому власнику договір рахується розірваним з попереднім власником після погашення заборгованості та отримання заяви на переукладання договору від нового власника.

Судом встановлено наступне.

08.10.2012 року об'єкт ОСОБА_6 НВП «Техмет», який знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Бутоми 14, було підключено до системи теплопостачання та відповідач з цього моменту почав користуватися тепловою енергією, про що свідчить наряд на підключення № 8990 (арк. 12).

26.02.2013 року позивач ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» повідомив відповідача ОСОБА_6 НВП «Техмет» листом за вих. № 846/25 від 26.02.2013 року про розірвання договору на постачання теплової енергії бюджетним організаціям та госпрозрахунковим підприємствам № 4012 від 01.04.2004 року на підставі п. 6.1 договору. Вказуючи на отримання позивачем ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» окремих ліцензій на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, затвердженням нових тарифів, позивач також звернувся з пропозицією укласти договір № 4112.00 від 01.04.2013 року на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, направивши два примірники договору для підписання (арк. 9-11, 14-15).

12.03.2013 року позивач ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» вдруге повідомив відповідача ОСОБА_6 НВП «Техмет» листом за вих. № 1222/ЮР від 12.03.2013 року про закінчення терміну дії договору з 01.04.2013 року та відмову від продовження дії договору (п. 6.1 договору), вдруге направивши на адресу відповідача два примірники договору № 4112.00 для підписання (арк. 16-17).

Листами вих. № 009 від 04.03.2013 року та вих. № 015 від 27.03.2013 року відповідач, посилаючись на п. 6.4 Договору № 4012 від 01.10.2004 року, повернув два примірники договору № 4112.00 від 01.04.2013 року без виконання (арк. 39-40).

Таким чином, договір № 4112.00 від 01.04.2013 року на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії між сторонами не було укладено.

15.04.2013 року об'єкт ОСОБА_6 НВП «Техмет», який знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Бутоми 14, було відключено від системи теплопостачання, про що свідчить наряд на відключення № 2111 (арк. 13).

Наказом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» «Про встановлення тарифів на послуги теплопостачання, що надаються ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» бюджетним установам та іншим споживачам м. Миколаєва, що не мають приладів обліку» № 511 від 15.11.2011 року для розрахунків з іншими споживачами (госпрозрахунковими споживачами) за централізоване опалення встановлено тариф в розмірі 23, 76 грн. з ПДВ за 1 кв. м. щомісячно протягом опалювального періоду (арк. 20).

За спожиту відповідачем ОСОБА_6 НВП «Техмет» теплову енергію за період з 01.04.2013 року по 15.04.2013 року позивачем ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» нараховано 3 078, 02 грн., виходячи з 277, 60 кв. м. опалювальної площі та тарифу в розмірі 23, 76 грн. за 1 кв. м. опалювальної площі (277, 60 кв. м. х 23, 76 грн. / 30 днів х 14 днів користування = 3 078, 02 грн.).

Детальний розрахунок позивача наявний в матеріалах справи (арк. 8).

30.04.2013 року позивачем на адресу відповідача було направлено рахунок-фактуру № 4112.00 від 30.04.2013 року на оплату спожитої теплової енергії за період з 01.04.2013 року по 15.04.2013 року на загальну суму 3 078, 02 грн. (арк. 18). Факт направлення рахунку підтверджується поштовим реєстром (арк. 19).

16.05.2013 року відповідач листом вих. № 020 від 16.05.2013 року повернув рахунок № 4112.00 від 30.04.2013 року без оплати (арк. 41).

Відповідачем ОСОБА_6 НВП «Техмет» не проведено оплату спожитої теплової енергії за період з 01.04.2013 року по 15.04.2013 року на загальну суму 3 078, 02 грн., що і стало підставою для звернення до суду із позовом.

При вирішенні спору судом враховано наступне.

В силу ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами у справі на підставі договору виникли зобовязальні правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 188 ГК України, ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Системний аналіз вищевказаних норм законодавства та умов п. 6.1 договору дозволяє дійти висновку про припинення дії укладеного між сторонами договору у звязку із закінченням строку його дії, а не про розірвання в односторонньому порядку. Керуючись п. 6.1 договору, позивач завчасно попередив відповідача про відмову від договору у звязку з закінченням строку його дії (відмова від пролонгації), одночасно запропонувавши укласти новий договір. Тобто, договір № 4012 від 01.10.2004 року в силу ст. 631, 905 ЦК України та п. 6.1 договору припинив свою дію 01.04.2013 року у звязку із закінченням строку його дії.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Зобовязання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Судом встановлено, що система опалення приміщень, що належать відповідачу на праві власності, є єдиною із системою опалення житлового будинку по вул. Бутоми, 14, м. Миколаїв, в якому знаходяться вказані приміщення. При цьому, жодних належних та допустимих доказів відключення приміщень відповідача від системи опалення вказаного житлового будинку, як і відключення від системи взагалі, матеріали справи не містять. При цьому, факт опалення приміщень за період з 01.04.2013 року по 15.04.2013 року відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є одним з основних обов'язків споживача теплової енергії.

Відповідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007 року, (далі за текстом Правила) користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією відповідно до типових договорів, форми яких затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов'язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Таким чином, діючим законодавством України передбачено, що постачання теплової енергії здійснюється за договором купівлі-продажу, обов'язок із своєчасного укладення якого покладено саме на споживача теплової енергії.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Пунктом 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007 року, передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Враховуючи вищевикладене, відповідач, як власник нежитлових приміщень житлового будинку по вул. Бутоми, 14, м. Миколаїв, який згідно ст. 322 ЦК України зобовязаний утримувати майно, що йому належить, є споживачем теплової енергії в розумінні наведених вище норм чинного законодавства.

Таким чином, у відповідача як власника зазначених приміщень та споживача комунальних послуг існує обовязок здійснювати оплату вартості фактично поставленої до цих приміщень теплової енергії.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У свою чергу відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України № 6-59цс13 від 30.10.2013).

Крім того, згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові № 3-38гс11 від 16.05.2011 року, споживання енергії за відсутності договору надає право постачальнику енергії на стягнення зі споживача у даному випадку вартості спожитої ним енергії на підставі статей 1212 та 1213 ЦК України.

При цьому, факт постачання позивачем теплової енергії до належних відповідачу на праві власності приміщень та факт її споживання відповідачем за відсутності укладеного договору є доведеним наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами. Крім того, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами щодо укладення договору. Однак, відповідач заперечував проти укладення договору. Докази укладення відповідачем з позивачем договору в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що відповідач набув теплову енергію від позивача за відсутності на те правової підстави.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Уразі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Враховуючи вищевикладене, відповідач відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України має відшкодувати позивачу вартість безпідставно набутої за рахунок позивача теплової енергії з огляду на неможливість повернення спожитої теплової енергії в натурі.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення 3 078, 02 грн. - вартості безпідставно спожитої теплової енергії підлягають задоволенню, оскільки позивачем не подано доказів оплати вказаної заборгованості, як і не спростовано позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, то слід зазначити, що відповідно до вказаної норми господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Тобто, за приписами вказаної норми припинення провадження у справі можливе у випадку, якщо між сторонами не залишилось неврегульованих питань. В спірному випадку право позивача є порушеним та підлягає захисту. Підстави для припинення провадження у даній справі відсутні.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Техмет, АДРЕСА_1, 54055 () на користь позивача ОСОБА_1 комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго, вул. Миколаївська, 5-А, м. Миколаїв, 54034 ():

- 3 078, 02 грн. (три тисячі сімдесят вісім грн. 02 коп.) - вартості безпідставно спожитої теплової енергії;

- 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 07.06.2016 року.

Суддя Е.М. Олейняш