ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.06.16р. Справа № 904/2031/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест ойл груп", м. Луцьк

до відповідача-1: Приватного підприємства "Сотлайн", м. Дніпропетровськ

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" Енергопростір", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору поруки від 01.11.2013р.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: ОСОБА_1, дов. № б/н від 06.01.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест ойл груп" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір поруки від 01.11.2013р., який укладений між Приватним підприємством "Сотлайн" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" Енергопростір".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки від 01.11.2013р. має ознаки фіктивного правочину, тобто, укладеного без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Окрім того, позивач вважає, що договір поруки , за яким інша особа бере на себе зобовязання перед кредитором щодо виконання умов договору та сплати коштів боржником, не може бути укладеним без повідомлення про це боржника, відповідно до ч.1 ст. 557 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин створює безпосередній вплив на його права та обовязки.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечує, доводи, наведені позивачем у позовній заяві вважає безпідставними, не обґрунтованими, такими, що не відповідають нормам діючого законодавства та носять характер припущення. Відповідно до положень Цивільного кодексу України договір поруки укладається між кредитором і поручителем і боржник не є стороною по договору поруки, що не тягне за собою зміну об'єму прав та обов'язків боржника. Також, чинним законодавством та умовами оспорюваного договору поруки не встановлений обовязок поручителя чи кредитора попереджати або повідомляти боржника про укладення договору поруки в порядку забезпечення виконання ним зобовязання перед кредитором. Вважає, що позивачем не доведений факт порушення або оспорювання його прав, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Відповідач-2 позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов зазначив, що позивач не надав належних доказів та не навів аргументів на підтвердження позовної заяви. Вважає, що оспорюваним договором поруки не встановлено жодних додаткових обовязків по відношенню до поручителя та вказаний договір не може призвести до небажаних наслідків для позивача, зокрема, подвійної сплати суми боргу. Крім того, неповідомлення боржника про укладання договору поруки не передбачене чинним законодавством як підстава для визнання договору недійсним. До того ж, позивачем не доведений факт порушення його прав, що є підставою для відмови у позові.

Позивач та відповідач-1 явку свого повноважного представника в призначені судові засідання не забезпечили. Позивач витребувані судом документи не надав.

02.06.2016р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача-1 про розгляд справи без участі представника ПП „Сотлайн

За таких обставин, господарський суд вважає, що позивач та відповідач-1 не скористались своїм правом на участь представника у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, оскільки про час та місце розгляду справи останні повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача-2, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вест ойл груп" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" Енергопростір" (генеральний підрядник) укладено договір генерального підряду № 61 (надалі-Договір), відповідно до умов якого генеральний підрядник зобов'язується за завданням замовника на свій ризик з залученням власних матеріалів та з матеріалів, наданих замовником, вартість яких включена у договірну ціну по договору, виконати комплекс робіт по будівництву автозаправного комплексу (АЗК) на земельній ділянці за адресою: в межах смт. Ювілейне на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області к мікрорайоні „Золоті ключі по вул. ОСОБА_2, та монтажу обладнання, згідно проектної документації замовника, в межах погодженої договірної ціни на проведення робіт та здати збудований обєкт спільно з замовником Державній комісії і ввести його в експлуатацію, а замовник зобовязується прийняти та оплатити вартість виконання повного комплексу робіт (п. 1.1 Договору).

За умовами п. 12.3 Договору він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

01.11.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" Енергопростір" (кредитор) та Приватним підприємством "Сотлайн" (поручитель) укладено договір поруки № б/н (надалі-Договір поруки), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель поручається перед кредитором за виконання обовязків Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест ойл груп" (код ЄДРПОУ НОМЕР_1) (боржник) перед кредитором за договором генерального підряду від 13.07.2012р. (Основний договір), який укладений між кредитором та боржником, в частині оплати за виконані роботи чи надані послуги.

Відповідно до п. 1.2 Договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором є обмеженою. Розмір відповідальності поручителя складає 1 000, 00 грн.

Згідно п. 2.1 Договору поруки у разі порушення боржником обовязків за основним договором поручитель відповідає перед кредитором субсидіарно відносно до боржника, тобто виключно у тому разі, якщо боржник не задовольнить у повному обсязі або частково письмової вимоги кредитора відповідно до п. 3.1 цього Договору.

Поручитель відповідає перед кредитором виключно в розмірі, визначеному у п. 1.2 Договору (п. 2.2 Договору поруки).

За умовами п. п. 3.1, 3.2 Договору поруки у разі невиконання боржником у мов Основного договору в частині оплати за виконані роботи чи надані послуги в строки, передбачені Основним договором, кредитор звертається з відповідною письмовою вимогою до боржника . Якщо боржник не виконає письмову вимогу кредитора, передбачену п. 3.1 цього Договору, в строк, що дорівнює 5 банківським дням або виконає її частково, поручитель протягом 5 банківських днів х дня отримання ним відповідної вимоги кредитора, зобовязаний сплатити кредитору суму, визначену у п. 1.2 Договору.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 Договору поруки цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скраплення печатками сторін та діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених ст.. 559 Цивільного кодексу України.

Позивач посилається на відсутність волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки, вважає, що договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв'язку з чим є фіктивним у відповідності до положень ст. 234 ЦК України та повинен бути визнаний судом недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, проти чого заперечують відповідачі, що і є причиною спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-2, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно наведеної правової норми, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні засади поруки визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. (ч. ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Порука як вид забезпечення зобов'язання спрямована на можливість задоволення вимог кредитора за рахунок солідарного або субсидіарного боржника за цим зобов'язанням у випадку його порушення основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в зобов'язанні встановлені статтями 512-520 Цивільного кодексу України. Цими правилами визначений перелік випадків, внаслідок яких кредитор у зобов'язанні може бути замінений, у тому числі, в інших випадках, встановлених законом. При цьому, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Щодо заміни боржника у зобов'язанні, діє правило про те, що таке можливо лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову участь або надання згоди при укладенні договору поруки з боку основного боржника, якщо це не передбачено договором щодо основного зобов'язання або прямо не заборонено спеціальними нормами (нормами законодавства в окремих правовідносинах).

Слід також зазначити, що відсутність в договорі поруки участі основного боржника не є порушенням положень, визначених статтею 626 Цивільного кодексу України, на що посилається позивач. Зокрема, позивач стверджує, що виникнення певних зобов'язань у основного боржника можливе лише при наявності його волевиявлення при укладенні договору поруки. На думку позивача це випливає із визначення такого поняття як договір.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що договір поруки створює обов'язки для боржника, оскільки безпосередньо на права та обов'язки боржника порука як вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає. Зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються та не змінюються (не доповнюються та не збільшуються).

Згідно з приписами статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним. Наведене узгоджується з розясненнями Вищого господарського суду України, викладеними у п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 Цивільного кодексу України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем. За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак, в силу статей 203, 215, 553 Цивільного кодексу України, відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника (абз. 2, 3 п. 4.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 24.11.2014р. № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Згідно з частиною 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За приписами п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 45, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя ОСОБА_3

Повне рішення складено - 07.06.16р.