ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 р. Справа № 923/1567/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Югтранзитсервіс-Агропродукт"

про стягнення 152610214,52 грн,

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_2 (представника за дорученням),

відповідача ОСОБА_3 (представника за дорученням),

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Господарського суду Херсонської області Чернявського В.В. від 28.10.2015 порушено провадження у даній справі та її розгляд призначений на 24.11.2015. Під час судового розгляду судом вирішено заяву ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» про відвід судді, у звязку з чим винесено ухвалу від 24.11.2015, якою заяву про відвід судді задоволено.

В подальшому на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Херсонської області № 452 від 25.11.2015 про проведення повторного автоматизованого розподілу справи та за результатами такого розподілу суддею по справі визначено суддю Закуріна М.К., яким справа прийнята до провадження ухвалою від 26.11.2015.

Розгляд справи суддею Закуріним М.К. проведено в судових засіданнях, які відбулися 18.12.2015, 25.12.2015, 26.05.2016, 09.06.2015 та 17.06.2016. В період з 25.12.2015 по 10.05.2016 провадження у справі було зупинене до вирішенні іншої справи № 826/25532/15, яка перебувала у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва, з підстав, зазначених у відповідній ухвалі від 25.12.2015.

Ухвалою суду від 09.06.2016 розгляд справи було відкладено до 17.06.2016, а саме засідання підлягало проведенню в режимі відеоконференції. Проте, через технічні причини, а саме відсутність відеозвязку з Печерським районним судом м. Києва, якому доручалося забезпечення звязку, розгляд справи проведено без участі представника позивача, оскільки явка представників сторін не визнавалася судом обовязковою.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 152610214,52 грн, з яких: 120000000 грн основної заборгованості за кредитом, 24027342,47 грн нарахованих процентів за користування кредитом, 4138114,53 грн пені за несвоєчасну сплату процентів, 266097,13 грн річних та 4178660,39 грн інфляційних за несвоєчасну сплату процентів.

Безпосередньо позовні вимоги ґрунтуються на невиконанні відповідачем зобовязань за кредитним договором № 40-2014 від 07.07.2014 щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за його користування.

Так, позивач зазначає, що відповідач, отримавши кредит в розмірі 120000000 грн на строк до 06.01.2016, зобовязаний був сплачувати проценти за його користування в розмірі 25 % річних, проте станом на 18.08.2015 нараховані проценти за період з 07.07.2014 по 18.08.2015 в розмірі 33410958,90 грн, сплачені частково в сумі 9383616,43 грн, у звязку з чим наявна заборгованість за процентами складає 24027342,47 грн.

Через несвоєчасну сплату вказаної суми процентів позивачем на підставі пункту 14.4. кредитного договору нарахована пеня за період з 16.01.2015 по 18.08.2015 в сумі 4138114,53 грн, а на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України нараховані інфляційні за період з 18.08.2014 по 18.08.2015 в сумі 4178660,39 грн та річні за той же період в сумі 266097,13 грн.

Дострокове стягнення всієї суми наданого кредиту в розмірі 120000000 грн позивач обґрунтовує приписами статті 1050 ЦК України та положеннями пункту 8.1. кредитного договору, за якими у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором позивач має право припинити надання кредитних коштів, скасувати ліміт кредитування та вимагати дострокового погашення за кредитом.

В контексті наведених мотивів заявлених позивачем вимог, суд також зазначає, що позивач вказує на нікчемність укладених до кредитного договору додаткових угод від 12.08.2014, 15.08.2014, 18.08.2014, 15.09.2014, 15.10.2014, за якими відповідачу, фактично, надані переваги перед іншими клієнтами щодо зменшення процентної ставки, збільшення строку користування кредитом та відстрочення сплати процентів за користування кредитом.

Зокрема, позивач 29.08.2015 за вих. № 11/1-27430 надіслав на адресу відповідача повідомлення про нікчемність правочину, в якому зазначив, що на підставі пунктів 6 та 7 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», додаткові договори до кредитного договору, зокрема, договір про внесення змін від 12.08.2014, договір про внесення змін від 15.08.2014, договір про внесення змін від 18.08.2014, договір про внесення змін від 15.09.2014 та договір про внесення змін від 15.10.2014, визнані нікчемними з посиланням на пункти 6 та 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за якими правочини неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, коли банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, та банк уклав правочин, умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з наступних підстав:

1) на його думку, подані позивачем копії документів не відповідають вимогам Господарського процесуального кодексу України, а саме статті його статті 36, за якою письмові докази повинні подаватися в оригіналі або належним чином засвідченій копії, що не зроблено позивачем;

2) у позивача відсутні оригінали документів на підтвердження власних вимог, зокрема, оригіналів договору, додаткових угод, меморіальних ордерів;

3) надані позивачем копії меморіальних ордерів вказують на допущене порушення порядку їх оформлення, а саме вони не містять підписів уповноважених осіб, відповідальних за проведення операцій, та печатки банку;

4) в меморіальних ордерах в якості призначення платежу, тобто підстави для перерахування коштів, вказано «Передоплата за насіння згідно договору № АП-24-2/045/НАС від 24.06.2014», та вони не містять інформації про надання кредиту в розмірі 120000000 грн;

5) визнання додаткових угод нікчемними є неправомірним, оскільки в повідомлені про їх нікчемність не наведено відповідних підстав для таких висновків, не наведено чому зменшення процентної ставки за кредитом, перенесення строків сплати процентів є підставою для визнання таких правочинів нікчемним ними. Відповідач також вважає, що при укладенні додаткових угод сторони керувалися принципом свободи договору, а тому зміна процентної ставки в сторону її зменшення та відтермінування строків сплати процентів вчинені в межах такого принципу.

В судовому засіданні 17.06.2016 представником відповідача подана заява про визнання позовних вимог та одночасно заявлено клопотання про зменшення розміру пені до 100000 грн і надання відстрочки виконання судового рішення на 18 місяців, яке мотивовано скрутним фінансовим становищем підприємства, підтвердженням чому є аудиторський звіт станом на 31.03.2016.

Крім викладеного судом встановлено, що 07.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Югтранзитсервіс-Агропродукт» укладено кредитний договір № 40-2014, за умовами якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 120000000 грн, на строк до 06.01.2016, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 25% річних, які у відповідності до пункту 2.2. договору нараховуються щомісячно. За змістом пункту 1.4. договору кредит відповідачу надавався серед іншого на закупівлю насіння.

Згодом до вказаного договору сторонами внесені зміни та доповнення. Зокрема,

- договором про внесення змін від 12.08.2014 зменшено процентну ставку до 10 % річних та встановлено строк погашення кредиту до 06.01.2020;

- договором про внесення змін від 15.08.2014 встановлено інший строк сплати процентів, а саме проценти за користування кредитом, нараховані з 07.07.2014 по 31.07.2014, повинні бути сплачені до 15.09.2014;

- договором про внесення змін від 18.08.2014 зменшено процентну ставку з 01.09.2014 до 16,1% річних;

- договором про внесення змін від 15.09.2014 встановлено інший строк сплати процентів, а саме проценти за користування кредитом, нараховані з 07.07.2014 по 31.08.2014, повинні бути сплачені до 15.10.2014;

- договором про внесення змін від 15.10.2014 встановлено інший строк сплати процентів, а саме проценти за користування кредитом, нараховані по 30.10.2014, повинні бути сплачені до 15.11.2014.

За твердженнями позивача, ним виконані взяті на себе зобовязання щодо надання кредиту за меморіальними ордерами № 315066 від 07.07.2014 на суму 50000000 грн, № 415998 від 09.07.2014 на суму 50000000 грн та № 516412 від 11.07.2014 на суму 20000000 грн, а всього на суму 120000000 грн.

Як слідує із заявок відповідача на отримання грошових коштів від 7 та 9 липня 2014, відповідно до кожної з них на 50000000 грн, відповідач визначив мету отримання кредитних коштів як: «Передоплата за насіння згідно договору № АП-24-2/045/НАС від 24.06.2014 без ПДВ», та вказав, що надання кредиту повинно відбуватися шляхом перерахування коштів на поточні рахунки контрагентів відповідно до наданого реєстру платежів. В свою чергу, у вказаних меморіальних ордерах в розділі «Призначення платежу» було зазначено: «Передоплата за насіння згідно договору № АП-24-2/045/НАС від 24.06.2014 без ПДВ», а отримувачем грошових коштів ПАТ «Компанія «РАЙЗ».

За таких обставин суд констатує виконання позивачем зобовязань за договором, яке полягало у наданні кредиту в розмірі 120000000 грн, та одночасно не приймає до уваги заперечення відповідача щодо недоведеності факту перерахування коштів.

Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача щодо недоведеність договірних відносин відповідними доказами, оскільки у відповідності до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, та ці дані встановлюються серед іншого письмовими доказами. За змістом статті 36 того ж Кодексу письмовими доказами є документи, які подаються суду в оригіналі або в належними чином засвідченій копії.

Так, позивачем надані належним чином засвідчені копії кредитного договору, договорів про внесення змін від 12.08.2014, 15.08.2014, 18.08.2014, 15.09.2014, 15.10.2014, меморіальних ордерів № 315066 від 07.07.2014, № 415998 від 09.07.2014, № 516412 від 11.07.2014, заявок на отримання коштів.

Водночас, за обліковими даними позивача, відповідачем не виконані взяті на себе зобовязання за кредитним договором, а саме станом на 18.08.2015 відповідач не сплатив 24027372,47 грн процентів за користування кредитом, які нараховані за період з 07.07.2014 по 18.08.2015. Зокрема, за цей період нараховано процентів 33410958,90 грн, а сплачено відповідачем лише 9383616,43 грн.

Пунктом 8.2.10. кредитного договору сторонами встановлено, що позивач вправі предявити вимогу про повернення всієї суми кредиту у випадку порушення відповідачем строку виконання грошових зобовязань за договором на строк більше ніж 5 банківських днів.

Користуючись вказаними приписами пункту 8.2.10. договору, позивачем на адресу відповідача 12.05.2015 за вих. № 01/1-10765 направлено вимогу про дострокове погашення кредиту та сплату нарахованих сум, а саме: 120000000 грн наданого кредиту, 2423013,69 грн нарахованих процентів, 33125,41 грн пені за несвоєчасну сплату процентів, 2751,37 грн нарахованих річних та 48045,62 грн інфляційних.

З цих підстав, за розрахунками позивача, заборгованість відповідача станом на 18.08.2015 складає 152610214,52 грн, з яких: 120000000 грн заборгованість за кредитом, 24027342,47 грн - заборгованість зі сплати процентів, 4138114,53 грн пені за несвоєчасну сплату процентів, 266097,13 грн річних та 4178660,39 грн інфляційних за несвоєчасну сплату процентів.

Вирішуючи правомірність стягнення заявлених та нарахованих до стягнення сум, суд зазначає наступне.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», за яким з 21.11.2014 в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів на тимчасову адміністрацію.

У відповідності до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 63 від 20.03.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» Фондом гарантування вкладів розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» та призначено уповноважену особу на ліквідацію.

Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції станом на час введення процедури тимчасової адміністрації ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1», встановлювалися заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобовязаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За змістом пунктів 6 та 7 частини 3 названої статті 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо:

- банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

На виконання вказаних законодавчих вимог та повноважень Фондом гарантування вкладів 09.02.2015 здійснено перевірку правочинів, укладених позивачем в період з 21.11.2013 по 20.11.2014, про що складено Акт перевірки, витяг з якого долучено до матеріалів справи, за яким при перевірці виявлено, що позивач уклав додаткові угоди до кредитного договору № 40-2014, а саме від 12.08.2014, 15.08.2014, 18.08.2014, 15.09.2014, 15.10.2014, та при цьому порушив вимоги пункту 1.14 глави І розділу VІ Інструкції Національного банку України від 28.08.2001 № 368 «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні», оскільки зниження відсоткової ставки за кредитом відбулося в період, коли ОСОБА_1 мав збиток за підсумками 10 місяців 2014 року в сумі 274370343,32 грн, додатковими угодами зменшено відсоткову ставку, а також за рішенням правління ПАБ «ВіЕйБі Банк» № 8 від 24.02.2014 кредитною політикою банку встановлено максимально можливий строк фінансування робочого капіталу до трьох років у випадку надання першокласного забезпечення.

Так, у відповідності до пункту 1.14 глави І розділу VІ Інструкції Національного банку України від 28.08.2001 № 368 «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» угоди, що укладаються з інсайдерами, не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, що укладені з іншими особами.

За таких обставин, Фондом гарантування вкладів були визнані нікчемними додаткові угоди:

- від 12.08.2014, якою зменшено процентну ставку до 10 % річних та встановлено строк погашення кредиту до 06.01.2020;

- від 15.08.2014, якою проценти за користування кредитом, нараховані з 07.07.2014 по 31.07.2014, повинні бути сплачені до 15.09.2014;

- від 18.08.2014, якою зменшено процентну ставку з 01.09.2014 до 16,1% річних;

- від 15.09.2014, якою проценти за користування кредитом, нараховані з 07.07.2014 по 31.08.2014, повинні бути сплачені до 15.10.2014;

- від 15.10.2014, якою проценти за користування кредитом, нараховані по 30.10.2014, повинні бути сплачені до 15.11.2014;

Поряд з цим, позивач 29.08.2015 за вих. № 11/1-27430 надіслав на адресу відповідача повідомлення про нікчемність правочину, в якому зазначив, що на підставі пунктів 6 та 7 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», додаткові договори до кредитного договору, зокрема, договір про внесення змін від 12.08.2014, договір про внесення змін від 15.08.2014, договір про внесення змін від 18.08.2014, договір про внесення змін від 15.09.2014 та договір про внесення змін від 15.10.2014, визнані нікчемними.

За змістом частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, додаткові договори про внесення змін від 12.08.2014, про внесення змін від 15.08.2014, про внесення змін від 18.08.2014, про внесення змін від 15.09.2014 та про внесення змін від 15.10.2014 є нікчемними, а тому у відповідності до приписів абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України вони не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача відносно відсутності підстав для визнання додаткових угод нікчемними з наведених вище обставин та правових приписів.

З аналізу договірних зобовязань слідує, що за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, за яким відповідно до приписів статті 1054 Цивільного кодексу України банк (кредитодавець) зобовязується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої.

В даному контексті суд також зазначає, що у відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а за частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

За таких обставин несплата суми кредиту в розмірі 120000000 грн та процентів за його користування в розмірі 24027342,47 грн, є порушенням взятих Позичальником на себе зобовязань за договором, а тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Через невиконання умов договору в частині сплати процентів позивач нарахував відповідачу пеню за порушення строків їх сплати у розмірі 4138114,53 грн за період з 18.02.2015 по 18.08.2015.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також в ч. 1 статті 611, ч. 2-4 статті 612, ч. 1, 2 статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 статті 549 ЦК України).

Умовами пункту 14.4. договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Зокрема, позивачем нарахована пеня у розмірі:

- 116059,78 грн за період з 18.02.2015 по 03.03.2015 на суму простроченої заборгованості 7758575,35 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 39%;

- 165799,69 грн за період з 04.03.2015 по 16.03.2015 на суму простроченої заборгованості 7758575,35 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 99221,38 грн за період з 17.03.2015 по 22.03.2015 на суму простроченої заборгованості 1005945,21 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 394626,47 грн за період з 23.03.2015 по 15.04.2015 на суму простроченої заборгованості 10002684,94 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 391992,28 грн за період з 16.04.2015 по 04.05.2015 на суму простроченої заборгованості 12550630,15 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 267795,41 грн за період з 05.05.2015 по 17.05.2015 на суму простроченої заборгованості 12531452,07 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 714935,28 грн за період з 18.05.2015 по 15.06.2015 на суму простроченої заборгованості 14997205,49 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 865240,31 грн за період з 16.06.2015 по 15.07.2015 на суму простроченої заборгованості 17545150,70 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 822365,92 грн за період з 16.07.2015 по 09.08.2015 на суму простроченої заборгованості 20010904,12 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 263012,98 грн за період з 10.08.2015 по 17.08.2015 на суму простроченої заборгованості 19999945,22 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

- 37065,03 грн за період з 18.08.2015 по 18.08.2015 на суму простроченої заборгованості 22547890,43 грн, виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України 60%;

а всього 4138114,53 грн.

Суд констатує про правомірність нарахування пені у вказані періоди та сумах, у звязку з чим, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Також через невиконання умов договору в частині сплати процентів позивач нарахував відповідачу інфляційні в розмірі 4178660,39 грн за період з 18.02.2014 по 15.07.2015 та річні в розмірі 266097,13 грн за період з 18.02.2014 по 18.08.2015.

Вирішуючи спір в цій частині суд зазначає, що статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, за частиною 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних.

За змістом пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Судом перевірені розрахунки інфляційних та річних, які додані до матеріалів справи, та констатується їх правомірність, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Вирішуючи клопотання відповідача про зменшення нарахованої пені до 100000 грн та відстрочки виконання судового рішення на 18 місяців, суд зазначає, що за змістом пункту 6 статті 83 та статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони суд у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити виконання рішення.

Відповідно до пункту 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що принцип свободи договору декларується в статтях 3, 627 Цивільного кодексу України. Разом з тим, здійснення особами цивільних прав певним чином обмежується. Зокрема, згідно статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На розсуд суду, контекст справедливості полягає також у тому, що відстрочка повинна бути найменш обтяжлива не тільки для боржника, але й для стягувача.

В даному випадку суд констатує, що відповідачем не наведено виняткових обставин неможливості виконання судового рішення, оскільки недостатність грошових коштів та очікування можливості їх набуття згодом не є такими, а тому подана заява про відстрочку задоволенню не підлягає.

На підставі пункту 3 статті 83 ГПК України та статті 233 Господарського кодексу України суд при прийнятті рішення може зменшити розмір штрафних санкцій.

Так, відповідно до названої статті 233 у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (аналогічні положення містяться в статті 551 ЦК України). При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В даному випадку суд вважає, що розмір пені, яка нарахована позивачем, не є значним в порівнянні із сумою невиконаних зобовязань, у звязку з чим клопотання відповідача про її зменшення задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене та обґрунтованість позовних вимог, судовий збір в розмірі 206700 грн (з розрахунку 1378 грн (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016) х 150 (максимальний розмір ставки для сплати судового збору за подання позовної заяви до господарського суду) = 206700 грн) покладається на відповідача відповідно до приписів статті 49 ГПК України.

На підставі вказаних правових норм і керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Югтранзитсервіс-Агропродукт» (адреса: 74360, Херсонська область, м. Новорайськ, вул. Промислова, буд. 3; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» (адреса: 04119 м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27; код ЄДРПОУ 1901700 грн основної заборгованості за кредитом, 24027342,47 грн нарахованих процентів за користування кредитом, 4138114,53 грн пені, 266097,13 грн річних та 4178660,39 грн інфляційних за несвоєчасну сплату процентів.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Югтранзитсервіс-Агропродукт» (адреса: 74360, Херсонська область, м. Новорайськ, вул. Промислова, буд. 3; ) на користь державного бюджету (із зарахуванням коштів за реквізитами: розрахунковий рахунок 3002, МФО 852010, , одержувач УДКСУ у місті Херсоні, банк ГУДКСУ у Херсонській області) 206700 грн судового збору.

Дата підпису рішення 17 червня 2016 року

Суддя М.К. Закурін