РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2016Справа №910/6224/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Перша»

до 1. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «ВУСО»

2. Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Українська страхова група»

про стягнення грошових коштів

Суддя Ю.В. Цюкало

Представники сторін:

від позивача: Дейнека О.В. - за довіреністю від 15.12.2015 року;

від відповідача-1: Жигальська Ю.Ю. - за довіреністю від 04.01.2016 року;

від відповідача-2: Пешков О.О. - за довіреністю від 11.12.2015 року.

В судовому засіданні 13 квітня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

16.03.2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (позивач) надійшла позовна заява вих. № 1002/С від 06 березня 2015 року до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (відповідач-1), Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (відповідач-2) про стягнення солідарно матеріальної шкоди в розмірі 45 831,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням шкоди страхувальнику позивача, особами, цивільна відповідальність яких застрахована відповідачем-1 та відповідачем-2.

Відповідач-1 звернувся до суду із відзивом на позов, у якому проти позову заперечував.

Відповідач-2 надав суду відзив на позову, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року позовні матеріали вих. №1002/С від 06.03.2015 року Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про стягнення грошових коштів повернуто без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.05.2015 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року у справі № 910/6224/15-г - задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року у справі № 910/6224/15-г - скасовано, справу № 910/6224/15-г передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

20.05.2015 року матеріали справи № 910/6224/15-г повернуті до Господарського суду міста Києва.

Згідно резолюції від 20.05.2015 року справу № 910/6224/15-г передано судді Цюкалу Ю.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/6224/15-г. Розгляд справи призначено на 06.07.2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 року розгляд справи відкладено на 20.07.2015 року.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року призначено у справі №910/6224/15-г судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція Судових Експертиз", зупинено провадження у даній справі до надання висновку експерта.

17.03.2015 року через канцелярію до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція Судових Експертиз" надійшли матеріали справи № 910/6224/15-г разом з листом "Про повернення матеріалів справи", в якому повідомлено про непроведення судової експертизи з підстав несплати вартості останньої.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2016 року поновлено провадження у справі № 910/6224/15-г, призначено розгляд справи на 13.04.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.06.2011 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія «Перша» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнетранссервіс» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 06-03003624 (надалі - Договір або Договір добровільного страхування).

Предметом Договору є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Рено», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вказаний транспортний засіб позивач прийняв на страхування на випадок заподіяння збитків внаслідок, в тому числі, дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідний страховий випадок - ДТП, настав 09.12.2011 року за участі автомобілів «Опель», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, «Ман», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, в результаті якого було пошкоджено транспортний засіб "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем було перераховано страхове відшкодування в розмірі 45 831,68 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 572 від 15.03.2012 року.

Відповідачем-1 було сплачено страхове відшкодування в розмірі 13 904,82 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7840 від 11.07.2014 року.

Позивач стверджує, що його страхувальнику було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення Правил дорожнього руху України водіями, цивільно-правова відповідальність яких застрахована відповідачем-1 та відповідачем-2 за полісами №№ АА/3804481 та АА/0733362 відповідно.

Відповідач-1 у відзиві вказав, що розмір страхового відшкодування, розрахований позивачем є необґрунтованим, крім того, просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

У відзиві відповідача-2 вказано, що постановами суду про притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності не встановлено ступінь вини кожного водія окремо, крім того, вказує на наявність підстав для застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими правовими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у позивача виникло право вимагати суму страхового відшкодування в особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з постановами Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2011 року у справі № 3-10063/11 та від 23.01.2012 року у справі № 3/2608/186/12, дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно Правил дорожнього руху України. Притягнуто вказаних осіб до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Страхувальник має право вибору страховика для укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 14 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

З урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування (ст. 21 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортних засобів «Ман», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та «Опель», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 відповідно, шляхом укладення з відповідачем-2 та відповідачем-1 полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №№ АА/0733382 та АА/3804481.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до вищевказаних норм до позивача перейшло право вимоги, яке було набуто страхувальником до відповідача-1 та відповідача-2, як страховиків цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації транспортних засобів «Ман», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та «Опель», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 262 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

При цьому, суд відзначає, що перехід права вимоги (ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування») слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу) (ст. 1191 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для застосування останньої такі умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведене, саме положеннями ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами: позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора, а не регресу до відповідачів, якими застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобіля "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 257, 262, 512, 993 Цивільного кодексу України

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 23.09.2015 року у справі № 910/22731/14.

Як вбачається з висновку автотоварознавчого дослідження № 26/11 від 28.12.2011 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Рено», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 56 978,02 грн.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача, про що відповідачами було заявлено у своїх відзивах, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, невиплата позивачу, як особі, яка у відповідності до положень Договору добровільного страхування наземного транспорту № 06-03003624 від 09.06.2011 року здійснила оплату страхового відшкодування, розміру фактичних витрат, свідчить про наявність порушеного права останнього.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Як вказано вище, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги починає спливати у момент заподіяння шкоди. При цьому, у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до винної особи із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як було встановлено вище, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи (осіб), відповідальної за завдані збитки. Однак, строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, саме з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди у потерпілої особи (страхувальник, а після виплати страхового відшкодування - страховик) виникло право подати позов до суду.

Проте, позивач звернувся до суду із позовом 12.03.2015 року, що підтверджується відбитком печатки відділу поштового відділення.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що дорожньо-транспортна пригода, під час якої страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди, особами відповідальність яких застрахована відповідачем-1 та відповідачем-2, відбулася 09.12.2011 року, строк позовної давності за позовними вимогами Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про стягнення солідарно матеріальної шкоди в розмірі 45 831,68 грн. сплив 09.12.2014 року, що зумовлює залишення без задоволення відповідних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про стягнення солідарно матеріальної шкоди в розмірі 45 831,68 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.04.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало