ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р.Справа № 922/1141/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" в особі автотранспортного підприємства обласного комунального виробничо-ескплуатаційного підприємства "Держпром", м. Харків
про стягнення 216333,62 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 38-2072/470 від 10.05.2012 року; ОСОБА_2, довіреність №38-565/19 від 23.02.2015 року;

відповідача - ОСОБА_3, довіреність № 29 від 12.10.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" в особі відокремленого підрозділу автотранспортного підприємства обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" про стягнення заборгованості за неналежне виконання договірних зобов'язань у розмірі 216333,62 грн., з яких: 162683,26 грн. основної заборгованості, 8806,63 грн. пені, 39567,15 грн. інфляційних втрат, 5276,58 грн. 3% річних. Судові витрати позивач також просить покласти відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11 квітня 2016 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 17 травня 2016 року об 12:15 год.

Ухвалою господарського суду від 17 травня 2016 року розгляд справи було відкладено на 06.06.2016 року об 12:00 год.

В судовому засіданні 06.06.2016 року була оголошена перерва до 08 червня 2016 року об 12:00 год. у зв'язку з необхідністю надання додаткових доказів.

07 червня 2016 року від відповідача до канцелярії суду були надані письмові пояснення за вх. № 19915, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні розгляд справи було продовжено 08.06.2016 року об 12:00 год.

В призначеному судовому засіданні 08.06.2016 року були присутні представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні просить припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України в частині частково сплаченої суми основного боргу в розмірі 13314,00 грн., проте наполягає на стягненні суми у розмірі 203019,62 грн., з яких 149369,26 грн. борг за неналежне виконання договірних зобов'язань за період з січня 2015 року по березень 2015 року, 8806,63 грн. пеня, 39567,15 грн. інфляційні втрати, 5276,58 грн. 3% річних. Судові витрати позивач також просить покласти на відповідача. Також представник позивача надав заяву за вх. № 19045, відповідно до якої просить долучити до матеріалів справи додаткові документи. Надані документи долучені судом до матеріалів справи.

Представник відповідача вказує про відсутність заборгованості перед позивачем та проти позову заперечує в повному обсязі.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" на підставі Розпорядження про початок опалювального сезону 2014-2015, 2015-2016 р.р. та Договору про закупівлю теплової енергії в гарячій воді № 9322/15, який укладений між сторонами 09.02.2015 року, здійснювало постачання теплової енергії до нежитлових приміщень відповідача за адресою: м. Харків, пров. Дизайнерський, 4 (колишній пров. Артема).

Факт постачання теплової енергії відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи актами про підключення опалення до приміщень відповідача на початку опалювальних сезонів та актами про відключення опалення від приміщень відповідача про закінчення опалювальних сезонів.

Відповідно до п.4.3. вищевказаного договору про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, відповідач має право здійснювати попередню оплату. У разі здійснення попередньої оплати до початку розрахункового періоду сплачує Теплопостачальній організації очікувану вартість, зазначеної в додатку до Договору кількості теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію Споживач здійснює до 4-го числа місяця, наступного за розрахунковим, при розрахунках за показниками приладів обліку на підставі самостійно отриманого до 1 числа поточного місяця акту виконаних робіт.

Пунктом п. 4.6. Договору передбачено, що за наявності заборгованості у споживача за цим Договором теплопостачальна організація має право зарахувати кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію, спожиту в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості незалежно від вказаного в платіжному документі призначення, періоду платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, за період січень - березень 2015 року позивачем відповідачу було поставлено теплової енергії на загальну суму у розмірі 219540,44 грн. Проте, позивач вказує, що в порушення умов договору відповідач здійснював розрахунки не в повному обсязі, внаслідок чого за останнім виникла заборгованість яка складає 162683,26 грн.

Враховуючи несвоєчасну оплату відповідачем суми заборгованості, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 216333,62 грн., з яких: 162683,26 грн. основної заборгованості за Договором № 9322/15 від 09.02.2015 року, 8806,63 грн. пені, 39567,15 грн. інфляційних втрат та 5276,58 грн. 3% річних.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

В силу ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься в ст. 193 ГК України.

В силу статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Матеріалами справи підтверджено, що за період січень - березень 2015 року позивачем відповідачу було поставлено теплової енергії на загальну суму у розмірі 219540,44 грн.

Позивач вказує, що внаслідок несвоєчасного розрахунку відповідачем за спожиту теплову енергію, за останнім утворилась заборгованість у розмірі 162683,26 грн., яку позивач і просить стягнути.

Проте, вищевказане спростовується тим, що відповідно до платіжних доручень та виписок по особистому рахунку відповідача, останнім проведено оплату спожитої енергії за спірний період на загальну суму 219540,44 грн., а саме:

19.03.2015 року - оплата теплової енергії за лютий 2015 року у розмірі 87304,09 грн.;

14.04.2015 року - часткова оплата теплової енергії за березень 2015 року у розмірі 12695,91 грн.;

11.08.2015 року - часткова оплата теплової енергії за січень 2015 року у розмірі 45601,44 грн.;

11.08.2015 року - доплата за теплопостачання за березень 2015 року у розмірі 4939,00 грн.;

18.08.2015 року - часткова оплата теплової енергії за січень 2015 року у розмірі 50000,00 грн.;

30.03.2016 року - доплата за теплопостачання за січень 2015 року у розмірі 5686,00 грн.;

22.04.2016 року - доплата за теплопостачання за січень 2015 року у розмірі 13314,00 грн.

Позивач у позовній заяві посилається на п. 4.6. Договору № 9322/15, яким передбачено, що за наявності заборгованості у споживача за цим Договором теплопостачальна організація має право зарахувати кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за теплову енергію, спожиту в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості незалежно від вказаного в платіжному документі призначення, періоду платежу.

Проте, суд вважає посилання позивача на вищезазначений пункт необгрунтованим, оскільки він стосується правовідносин, які виникли лише за цим Договором.

Так, відповідно до пункту 10.1. Договору, Договір набирає чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін та поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2015 року і діє у частині поставки теплової енергії по 31 грудня 2015 року включно, а у частині розрахунків - до повного їх виконання.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що станом на час подання позову за відповідачем існувала заборгованість за спожиту теплову енергію лише у розмірі 13314,00 грн., яка була сплачена відповідачем 22.04.2016 року, тобто вже після подачі позову до суду.

Однак, позивачем було подано до суду клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 13314,00 грн. на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Вказане дає суду підстави вважати, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 149369,26 грн. була заявлена позивачем безпідставно та необгрунтовано, вона недоведена матеріалами справи та спростована відповідачем, а одже, є такою що задоволенню не підлягає.

Разом з тим, враховуючи сплату відповідачем заборгованості у розмірі 13314,00 грн. після подачі позову до суду, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання позивача та припинити провадження у справі в частині стягнення вказаної суми заборгованості за відсутністю предмету спору на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України в зв'язку зі сплатою

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5276,58 грн. та інфляційних втрат в розмірі 39567,15 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В інформаційному листі від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого позивачем до суду розрахунку вбачається, що відповідачу були нараховані інфляційні втрати та 3 % річних на суму у розмірі 162683,26 грн., що була заявлена до стягнення, та за період з 19.02.2015 року по 07.04.2015 року.

Враховуючи недоведеність позивачем факту існування за відповідачем суми заборгованості у розмірі 149369,26 грн., судом був здійснений перерахунок інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості у розмірі 13314,00 грн., яка існувала на час подачі позову до суду та підтверджена матеріалами справи.

Так, відповідно до розрахунків суду, стягненню з відповідача підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 5470,83 грн. та сума 3% річних у розмірі 452,00 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 34096,32 грн. та 3% річних у розмірі 4824,58 грн., суд вважає за необхідне відмовити.

Крім того, позивачем до стягнення було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 8806,63 грн., яка нарахована на суму заборгованості у розмірі 17634,91 грн. за період з 15.04.2015 року по 07.04.2016 року.

Розглядаючи вказану вимогу суд виходить з наступного.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 ГК України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2.3 Договору сторони визначили, що у разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію - нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми кожен день прострочення.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем суми пені, судом встановлено, що позивачем нарахована пеня за більший період, ніж передбачено ст. 232 ГПК України.

За підрахунками суду, з врахуванням доведеності факту прострочення відповідачем виконання зобов'язання лише у розмірі 13314,00 грн., а також приймаючи до уваги ст. 232 ГК України щодо шестимісячного періоду нарахування, належною сумою до сплати є 3827,14 грн. пені, яка підлягає задоволенню. В частині стягнення пені у розмірі 4979,49 грн. суд вважає за необхідне відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 193, 216, 217, 230, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 249, 509, 525, 526, 530, 610-611, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 75, п. 1-1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 13314,00 грн. за відсутністю предмету спору.

Стягнути з Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, ) в особі відокремленого підрозділу Автотранспортного підприємства обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром" (61023,м. Харків, пров. Дизайнерський, 4, ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, , р/р 313 ВАТ "Державний ощадний банк України", МФО 351823) - 5470,83 грн. інфляційних втрат, 452,00 грн. 3% річних, 3827,14 грн. пені, 345,96 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення основної заборгованості у розмірі 149369,26 грн., пені у розмірі 4979,49 грн., інфляційних втрат у розмірі 34096,32 грн. та 3% річних у розмірі 4824,58 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 10.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1141/16