РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016Справа №910/6792/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

До 1) Державного підприємства «Вугілля України»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Трейдінг»

3) Державного підприємства «Державна вугільна компанія»

Про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги № 06-15/ц від

19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Гей В.Г. - по дов. № б/н від 21.12.2015

від відповідача-1 Андрусенко Ю.С. - по дов. № 05-04/294-Д від 05.04.2016

від відповідача-2 Ясиненко Д.В. - по дов. № 15 від 28.01.2016

від відповідача-3 Царенко Є.П. - по дов. № 1 від 27.01.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги № 06-15/ц від 19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015, укладених між Державним підприємством «Вугілля України», Товариством з обмеженою відповідальністю «Дтек Трейдінг», Державним підприємством «Державна вугільна компанія».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2013 між позивачем та Державним підприємством «Вугілля України» був укладений договір про відкриття кредитної лінії в розмірі 47 000 000,00 доларів США зі строком повернення 27.02.2014. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю та видав кредитні кошти, натомість відповідач-1 допустив порушення, у зв'язку з чим рішенням Господарського суду міста Києва № 910/16440/14 від 21.10.2014 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість у розмірі 51 084 773,22 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір застави № 06-В/13/31/КЛ-КБ-З-2 від 28.02.2013 за яким позивачу надано в заставу право вимоги на отримання грошової виручки за поставку вугілля, яке існує та/або виникне в майбутньому за договором № 278/3 від 27.12.2012 у сумі 915 000 000,00 грн., укладеним між відповідачем-1 та ТОВ «Дтек Трейдінг». Також 28.02.2013 між позивачем та відповідачем-1 укладено договір про відступлення права вимоги № 06-В/13/31/КЛ-КБ-У-2 з відкладальною обставиною, за яким відповідач-1 відступив позивачу право вимоги від відповідача-2 отримання грошової виручки за поставку вугілля за договором № 278/3 від 27.12.2012 у сумі 915 000 000,00 грн. У зв'язку з настанням відкладальної обставини позивачем звернуто стягнення на заставлене право вимоги за договором застави та до позивача перейшло право вимоги на отримання грошової виручки в розмірі 915 000 000,00 доларів США. Позивач 14.05.2015 звернувся до відповідача-1 та відповідача-2 з листом про надання документів на підтвердження наявності та розміру предметі застави, які залишені без задоволення. Позивачу стало відомо що між відповідачами укладено три договори про відступлення право вимоги, за якими відповідачу-3 було відступлено право вимоги за договором поставки вугілля № 278/3 від 27.12.2012 на загальну суму 210 000 000,00 грн. На думку позивача спірні договори укладені в порушення умов договору застави, договору про відступлення та ст. ст. 17, 50 Закону України «Про заставу», ст. 586 Цивільного кодексу України, тобто без згоди заставодержателя (позивача), а тому підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6792/16 та призначено справу до розгляду на 26.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/6792/16 від 26.04.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача-3 та невиконанням відповідачами вимог ухвали про порушення провадження у справі від 13.04.2016, розгляд справи був відкладений на 12.05.2016.

Відповідач-1 у поданому 26.04.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 порушено провадження у справі № 910/12918/15 про банкрутство ДП «Вугілля України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторі, наслідком чого є припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання відповідачем-1 перед позивачем за договором застави № 06-В/13/31/КЛ-КБ-З-2 від 28.02.2013 та договором про відступлення права вимоги № 06-В/13/31/КЛ-КБ-У-2 від 28.02.2013. Зазначає, що договором застави та договором про відступлення права вимоги не передбачено отримання іншої грошової виручки ніж отримання коштів за поставлене вугілля у сумі 915 000 000,00 грн. За умовами п. 7.5. договору застави позивач мав право звернутися до суду із вимогами до ТОВ «Дтек Трейдінг» про стягнення предмету застави, а саме грошову виручку у розмірі 915 000 000,00 грн. Однак, позивач обрав інший спосіб захисту своїх інтересів шляхом звернення з позовними вимогами до відповідача-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 638 291 126,44 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/16440/14 позовні вимоги позивача задоволено повністю. Отже, у справі № 910/16440/14 вирішено спір між відповідачем-1 та позивачем стосовно вимог за кредитним договором, в забезпечення якого було укладено договір застави та договір про відступлення права вимоги. Вважає, що укладаючи спірні договори про відступлення права вимоги відповідач-1 діяв в рамках чинного законодавства України, оскільки предмет цих договорів не пов'язаний з предметом застави за договором застави. Вказує на те, що позивач не є стороною спірних договорів, а тому вони не створюють жодних юридичних наслідків для позивача. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону, задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Відповідач-2 у поданому 11.05.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Оскільки кредитна лінія діє до 27.02.2014, а за інформацією позивача позичальник не повернув кредит у вказаний термін, то право звернення стягнення у позивача на предмет заста ви, а також право вимоги 915 000 000,00 грн. за поставлене за договором поставки № 278/3 від 27.12.2012 у позивача від відповідача-1 виникло 28.02.2014. За даними ТОВ «Дтек Трейдінг» на виконання договору поставки № 278/3 від 27.12.2012 з 28.02.2014 до 19.05.2015 (момент укладення першого з договорів про відступлення права вимоги) на поточний рахунок ДП «Вугілля України» були перераховані грошові кошти у розмірі 1 007 022 693,00 грн. (в тому числі 915 000 000,00 грн. про які зазначає позивач). В порушення п. 2.1.3 договору про відступлення права вимоги ТОВ «Дтек Трейдінг» не було повідомлено про укладення договору про відступлення права вимоги, через що відповідач-2 не знав про існування зазначених договорів, у зв'язку з чим належним чином виконало свої зо бов'язання з оплати на поточні рахунки ДП «Вугілля України» за поставлене вугілля за договором пос тавки № 278/3 від 27.12.2012. Виходячи з п. 4.2.7 договору застави після одержання від відповідачем-2 грошових коштів на виконання договору поставки № 278/3 від 27.12.2012 відповідач-1 мав негай но повідомити про це позивача, а також перерахувати одержані від ТОВ «Дтек Трейдінг» грошові кошти ПАТ «Сбербанк». Крім того, в п. 4.8 спірних договорів про відступлення права вимоги зазначається, що підписуючи цей договір, первинний кредитор (ДП «Вугілля України») підтверджує, що на момент укладення цього договору, в нього існує право вимоги грошових коштів у розмірі, передбачено му у п.1.1. договору, від боржника (ТОВ «Дтек Трейдінг»), зазначене право вимоги нікому іншому не передане та не відступлене. Таким чином, ТОВ «Дтек Трейдінг» належним чином виконало свої зобов'язання як за дого вором поставки № 278/3 від 27.12.2012, так і за договорами, які позивач вимагає визнати недійни ми.

Відповідач-3 у поданому 11.05.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 порушено провадження у справі № 910/12918/15 про банкрутство ДП «Вугілля України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, наслідком чого є припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання відповідачем-1 перед позивачем за договором застави № 06-В/13/31/КЛ-КБ-З-2 від 28.02.2013 та договором про відступлення права вимоги № 06-В/13/31/КЛ-КБ-У-2 від 28.02.2013. Зазначає, що договором застави та договором про відступлення права вимоги не передбачено отримання іншої грошової виручки ніж отримання коштів за поставлене вугілля у сумі 915 000 000,00 грн. За умовами п. 7.5 договору застави позивач мав право звернутися до суду із вимогами до ТОВ «Дтек Трейдінг» про стягнення предмету застави, а саме грошову виручку у розмірі 915 000 000,00 грн. Однак, позивач обрав інший спосіб захисту своїх інтересів шляхом звернення з позовними вимогами до відповідача-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 638 291 126,44 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/16440/14 позовні вимоги позивача задоволено повністю. Отже, у справі № 910/16440/14 вирішено спір між відповідачем-1 та позивачем стосовно вимог за кредитним договором, в забезпечення якого було укладено договір застави та договір про відступлення права вимоги. Відповідач-3 зазначає, що ним всі кошти, які були відступлені відповідачем-1 сплачені останньому протягом 2015 року у розмірі що дорівнює сумі переданого боргу. Оскільки всі фінансові зобов'язання за спірними договорами про відступлення права вимоги були виконані сторонами належним чином, дія договорів закінчилася. Вважає, що вирішення питання повернення коштів отриманих за кредитним договором має відбуватися в рамках розгляду справи про банкрутство. Вказує на те, що відповідач-1 відступив частину коштів, що не входила до початкової суми заставленого майна.

В судовому засіданні 12.05.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.05.2016.

В судовому засіданні 26.05.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», яке змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (Банк, позивач) та Державним підприємством «Вугілля України» (Позичальник, відповідач-1) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 06-В/13/31/КЛ-КБ із змінами та доповненнями (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну Кредитну лінію в іноземній валюті (долари США), та надав Позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а Позичальник зобов'язався використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, з останнім днем повернення кредиту - 27.02.2014.

Згідно п. 1.2 кредитного договору ліміт кредитної лінії складає 47 000 000,00 доларів США. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору розмір процентів за користування кредитом складає 11,5 % річних.

З матеріалів справи вбачається, що свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі, а саме видав кредитні кошти Позичальнику в розмірі 47 000 000,00 доларів США.

Проте, Позичальником допущено порушення виконання взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/16440/14 від 21.10.2014 стягнуто з Державного підприємства «Вугілля України» на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 06-В/13/31/КЛ-КБ від 28.02.2013 у розмірі 51 084 773,22 долари США (до якої входить 47 000 000,00 доларів США заборгованості за тілом кредиту).

З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором між Державним підприємством «Вугілля України» (Заставодавець) та Банком було укладено договір застави № 06-В/13/31/КЛ-КБ-З-2 від 28.02.2013 (далі - договір застави), згідно якого Банку надано в заставу майнові права (предмет застави), а саме - право вимоги на отримання грошової виручки за поставку вугілля, яке існує та/або виникне в майбутньому у Заставодавця за договором № 278/3 від 27.12.2012 у сумі 915 000 000,00 грн., укладеним між Заставодавцем та ТОВ «Дтек Трейдінг». Боржником Заставодавця в цій частині вимог є ТОВ «Дтек Трейдінг» (п. 3.1. договору застави).

За змістом п. 2.1 договору застави забезпечуються заставою зобов'язання Заставодавця, зокрема: зобов'язання повернути Заставодержателю кредит, наданий в іноземній валюті (долари США) в межах кредитної лінії, відкритої строком до 27.02.2014 за основним договором з граничним лімітом кредитування в сумі 47 000 000,00 доларів США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України), в строк/и який/і зазначений/ються в основному договорі, а у випадках передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором - достроково.

Відповідно до п. 7.4 договору застави, у разі настання випадків, передбачених в п. 7.2-7.3 договору застави, Банк реалізує предмет застави шляхом відступлення Заставодавцем права вимоги, що випливає із заставленого права.

28.02.2013 між Державним підприємством «Вугілля України» (Цедент) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (Цесіонарій) було укладено договір про відступлення права вимоги № 06-В/13/31/КЛ-КБ-У-2 (далі - договір про відступлення права вимоги) з відкладальною обставиною відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1.1 договору про відступлення права вимоги ДП «Вугілля України» відступає, а Банк приймає право вимоги від ТОВ «Дтек Трейдінг» отримання грошової виручки за поставку вугілля в сумі 915 000 000,00 грн., яке існує та/або виникне в майбутньому у Цедента за договором № 278/3 від 27.12.2012, укладеним між Цедентом та боржником Цедента - TOB «Дтек Трейдінг», і стає кредитором за вказаним договором.

У відповідності до п. 3.2 та п. 3.2.1 договору про відступлення права вимоги право вимоги, що є предметом цього договору, переходить до Цесіонарія в наступному порядку: з моменту виникнення у Цесіонарія права звернення стягнення на заставлене право вимоги за договором застави № 06-В/13/31/КЛ-КБ-З-2 від 28.02.2013, в т.ч. у разі порушення зобов'язань, передбачених в п. 4.2.1 та п. 4.2.3 зазначеного договору застави - з моменту вчинення Цедентом дій (бездіяльності), що є порушенням зобов'язань за договором застави.

Згідно п. 7.2 договору застави Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання Заставодавцем будь-якого із зобов'язань, зазначених в ст. 2 цього договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

01.04.2015 позивачем на адреси ДП «Вугілля України» та ТОВ «Дтек Трейдінг» направлено повідомлення-вимоги заставодавця № 2970/5/28-2 від 31.03.2015 та № 2972/5/28-2 від 31.03.2015 про повернення повної суми заборгованості за кредитним договором на підставі рішення Господарського суду міста Києва № 910/16440/14 від 21.10.2014 у розмірі 51 084 773,22 долара США повідомивши про те, що у випадку невиконання вимог Банк зверне стягнення на предмет застави.

01.04.2015 Банком зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави за договором Застави.

Спір виник внаслідок того, що заборгованість відповідача-1 перед позивачем за кредитним договором не погашена та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/16440/14 не виконано, тому позивач набув право вимоги на предмет застави (грошову виручку за договором поставки вугілля № 278/3 від 27.12.2012 у розмірі 915 000 000,00 грн.). Однак, відповідач-1 в порушення норм чинного законодавства України без отримання згоди заставодержателя (позивача) уклав договори № 06-15/ц від 19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015 за якими право вимоги за договором постави вугілля № 278/3 від 27.12.2012 відступлено Державному підприємству «Державна вугільна компанія» в загальному розмірі 210 000 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Договір застави є одним зі способів забезпечення виконання зобов'язання. За його змістом, відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Таким чином, сторонами у договорі застави є кредитор (заставодержатель) і боржник (заставодавець), цей договір забезпечує виконання укладеного між сторонами кредитного договору, за яким кредитором є позивач, а боржником - відповідач-1.

Положення ч. 2 ст. 589 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» встановлюють, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Тобто правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. І саме його право, у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним, є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 50 Закону України «Про заставу» встановлено, що при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний не здійснювати уступки заставленого майна.

З умов п. 4.2.2 договору застави вбачається, що ДП «Вугілля України» зобов'язався не здійснювати відступлення заставленого права, що є предметом застави без письмової згоди ПАТ «Сбербанк».

Відповідно до п. 1.3. договору поставки вугілля № 278/3 від 27.12.2012, укладеного між Державним підприємством «Вугілля України» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дтек Трейдінг» (покупець) загальна кількість та вартість вугілля, що підлягає поставці за цим договором встановлюється у специфікаціях до цього договору.

Так, між відповідачем-1 та відповідачем-2 до договору поставки укладено специфікації № 1 від 27.12.2012, № 2 від 28.12.2012, № 3 від 29.12.2012, № 4 від 30.12.2012 за якими сторони дійшли згоди про поставку вугілля впродовж 2013 року в загальному розмірі 2 000 000 тонн орієнтованою вартістю 1 920 000 000,00 грн.

За спірними договорами Державне підприємство «Вугілля України» передало Державному підприємству «Державна вугільна компанія» право вимоги до боржника (ТОВ «Дтек Трейдінг») частини боргу, яке існує за договором поставки у загальному розмірі 210 000 000,00 грн.

При цьому як вбачається з договору застави позивач набув право вимоги грошової виручки за договором поставки лише в розмірі 915 000 000,00 грн.

Таким чином, предмет договорів про відступлення права вимоги № 06-15/ц від 19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015 не пов'язаний з предметом застави за договором застави (суми не співпадають).

Позивачем не доведено того факту, що відступлені за спірними договорами суми не є іншим боргом, що існує перед відповідачем-1 за договором поставки.

Отже позивачем не доведено, що відповідачем-1 внаслідок укладення спірних договорів відступлено саме предмет застави та договори про відступлення права вимоги № 06-15/ц від 19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015 мали бути укладенні відповідачем-1 за наявності згоди позивача, як заставодержателя.

Слід також зазначити, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 порушено провадження у справі № 910/12918/15 про банкрутство Державного підприємства «Вугілля України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Термін виконання ДП «Вугілля України» вимог позивача за кредитним договором настав до дня введення мораторію, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/164440/14.

Таким чином із введенням мораторію, заходи спрямовані на забезпечення виконання зобов'язань ДП «Вугілля України» перед Банком та передбачені за договорами застави та про відступлення права вимоги припинено.

Як свідчать матеріали справи ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» у справі № 910/12918/15 подано до Господарського суду міста Києва заяву з кредиторськими вимогами до ДП «Вугілля України» на суму 1 638 291 126,44 грн.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсними договорів позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги № 06-15/ц від 19.05.2015, № 0615/ц/1 від 29.05.2015 та № 06-15/ц/2 від 02.06.2015, відсутні.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 02.06.2016.

СуддяВ.В. Сівакова