ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р.Справа № 915/90/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

суддів: Ліпчанської Н.В., Савицького Я.Ф.

Секретар судового засідання: Кіртока Л.В.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю № 2459 від 28.04.2016р.;

ОСОБА_2, за довіреністю № 2451 від 28.04.2016р.;

ОСОБА_3., за довіреністю № 7394 від 18.12.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_4, за довіреністю № б/н від 04.01.2016р.

ОСОБА_5, за довіреністю № б/н від 04.01.2016р.

ОСОБА_6, за довіреністю № 23/03/2016 від 23.03.2016р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2016р.

по справі № 915/90/16

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України

до відповідача ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія

про розірвання договору № А4-А від 10.07.2013р. про встановлення сервітуту

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія про припинення дії договору від 10.07.2013 року № А4-А про встановлення сервітуту.

Користуючись правом, наданим йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), заявою про уточнення позовних вимог №18-09/1822 від 21.03.2016р. позивач змінив предмет позову: просив розірвати договір № А4-А від 10.07.2013р. про встановлення сервітуту у зв'язку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Оскільки з заявою про зміну предмету позову позивач звернувся до прийняття рішення у справі, суд першої інстанції прийняв цю заяву до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що Договір сервітуту на право користування причалами та причальною інфраструктурою підлягає розірванню на підставі ст. 651, 652, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, оскільки прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 483 від 07.07.2015 року «Про внесення змін в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013р. № 405 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню» та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року «Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» - є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал № 13 та причальну інфраструктуру.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2016р. (суддя Васильєва Л.І.) у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що суду не подано будь-яких доказів, які б підтверджували припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, не припинилася, адже підставою встановлення сервітуту була й залишається необхідність здійснення відповідачем навантажувально-розвантажувальних робіт, відповідач є власником нерухомого майна та рухомого майна в тилу причалу № 13.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що зміни в законодавстві, в тому числі й прийняття підзаконних актів Кабінетом Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, Розпорядження № 1331-р від 14.12.2015р., не можуть слугувати підставою для припинення чи розірвання договору сервітуту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи його правомірним та обґрунтованим. Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2013 року між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (Володілець) та ОСОБА_7 з обмеженою відповідальністю Європейська транспортна стивідорна компанія (Користувач) було укладено договір № А4-А про встановлення сервітуту.

Згідно преамбули договору сервітуту договір укладено у звязку з необхідністю виконання Користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал № 13 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення Володільцем можливості користування користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Відповідно до п. 1.1 договору сервітуту, сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Згідно п. 2.1 договору сервітуту, сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

У відповідності до п. 3.1 договору сервітуту видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалу № 13 та причальної інфраструктури (Додаток № 1, який є невідємною частиною цього Договору), наступною довжиною:

- причал № 13 (інв. № 1031040) - 236,0 м.п., технологічна ширина 15,0 м.п.;

- залізничні колії № 53, 54 (інв. № 1031087, 1031088) - 355,68 м.п.;

- підкранові колії (інв. № 1031069) - 236,0 м.п. у дві нитки.

Пунктом 3.2 договору сервітуту визначено, що сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Умовами п. 4.1 договору сервітуту визначено, що зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним. (п. 4.2 Договору сервітуту).

Відповідно до п. 4.4 договору сервітуту, сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України. Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (п. 4.5 Договору сервітуту).

Згідно п. 14.1. Договору сервітуту, договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 (десяти) років з набуття чинності. У випадку якщо Користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії Договору не повідомив Володільця про наміри припинити його дію, Договір вважається автоматично пролонгований на 10 (десять) років на тих самих умовах.

Відповідно до п. 14.4 договору сервітуту одностороннє розірвання даного договору з ініціативи Володільця не допускається.

Цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди. (п. 14.5 Договору сервітуту).

Відповідно до п. 14.6 договору, цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також у випадку передання обєкта сервітуту Користувачу в оренду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту:

«Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.»

Наказом Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» від 18.12.2015 року № 541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за № 1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Вважаючи, що з Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року, яке набрало законної сили з 01.01.2016р., встановлюється інший спосіб доступу до причалу, позивачем листом від 23.12.2015 року № 18-06/6892 було направлено на адресу відповідача три примірника додаткових угод № 2 до договору сервітуту з пропозицією розірвання договору від 10.07.2013р. № А4-А та лист від 23.12.2015р.(а.с.22-24) щодо укладання договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу.

Відповідач листом від 28.12.2015 року повідомив відповідача про те, що заперечує проти розірвання договору сервітуту та підписання Договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу (арк. 25).

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 ЦК України визначено, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо розірвання Договору сервітуту у судовому порядку посиланням на ст. ст. 651, 652, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

У відповідності до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Отже, звертаючись до суду з вимогою про розірвання Договору сервітуту за рішенням суду позивач зобовязаний був довести належними та допустимими доказами одночасну наявність усіх чотирьох умов, визначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, виконання договору сервітуту не порушує співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору сервітуту, оскільки відповідач здійснює плату за користування сервітутом, як то визначено ст. 5 Договору сервітуту, що не спростовано позивачем.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин.

Судова колегія вважає неправомірним посилання позивача на те, що Договір сервітуту підлягає розірванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, оскільки прийняття Постанови КМУ № 483 від 07.07.2015 року та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року не є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причал № 13 та причальну інфраструктуру.

Крім того, вказані вище нормативні акти не містять прямої вказівки стосовно припинення дії уже складених правовідносин між сторонами, що витікають із сервітуту, або зміни умови їх існування.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не доведено припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Виконання сторонами договору сервітуту ніяким чином не порушує співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору щодо оплати за користування чужим майном. А наказ МІУ № 541 не має відношення до плати, яка передбачена договором про встановлення сервітуту.

Згідно п. 4.5 договору, сервітут не позбавляє володільця (позивача) права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою. Тому, позивач має право використовувати об'єкти сервітуту у своїй господарській діяльності на власний розсуд. А з положень п. 8.6. договору вбачається, що позивач має право укладати договори сервітуту, оренди, інші договори щодо обєкту сервітуту або окремих його частин, але має обовязок повідомити про укладення таких договорів відповідача. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, продовжують існувати та станом на сьогоднішній день не припинилися, речове право користування (сервітут), встановлене Договором, пройшло державну реєстрацію, відповідач не відмовлявся від Договору, належним чином вносив плату за користування сервітутом та продовжує її сплачувати. Вказане виключає можливість припинення встановленого сервітуту за Договором з підстав, встановлених п. 4. ч. 1 ст. 406 ЦК.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки фактично повторюються із поясненнями викладеними у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та наданим доказам, порушень норм матеріального і процесуального права не допустив, у звязку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з цим, апеляційна скарга Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 п. 1, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України залишити без задоволення

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2016р. по справі № 915/90/16 залишити без змін.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 09.06.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя Я.Ф. Савицький