ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" червня 2016 р.Справа № 924/454/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Шпак В.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Торгово-промислова компанія ЛАН-АГРО" м.Рівне

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м.Славута

про стягнення 22053,81 грн. заборгованості з яких: 19831,46 грн. основна заборгованість по договору купівлі продажу №02/10-01 від 02.10.2015 року, 563,16 грн. три відсотки річних, 1659,19 грн. інфляційні нарахування.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - приватний підприємець.

Суть спору:

Позивач - приватне підприємство "Торгово-промислова компанія ЛАН-АГРО" звернувся до суду із позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м.Славута про стягнення 22053,81 грн. заборгованості з яких: 19831,46 грн. основна заборгованість по договору купівлі продажу №02/10-01 від 02.10.2015 року, 563,16 грн. три відсотки річних, 1659,19 грн. інфляційні нарахування.

В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 02/10-01 купівлі продажу від 02 жовтня 2015 року.

В якості доказів поставки товару посилається на видаткову накладну № 363/0 від 02 жовтня 2015 року, яка оплачена частково відповідачем, внаслідок чого за відповідачем утворився борг в розмірі 19831,46 грн.

Відповідач в судовому засіданні 14 червня 2016 року позов визнала, однак письмового відзиву не надала, в своїх усних поясненнях повідомила, що заборгованість утворилась через важкий фінансовий стан та відсутність реалізації товара.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу можу бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

02 жовтня 2015 року між Приватним підприємством "Торгово-промислова компанія "Лан-Агро" а Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, було укладено Договір купівлі-продажу №02/10-01.

Згідно п. 1.1. Договору Позивач зобов'язувався поставити Відповідачу у власність продукцію (запчастини і матеріали до автотракторної та сільськогосподарської техніки, плити пінополістирольні та інше), а Відповідач зобов'язувався прийняти та оплатити цю Продукцію на умовах, зазначених Договору.

Відповідно до п.2.1 Договору Позивач як продавець зобов'язувався поставити Відповідачу як Покупцю продукцію по ціні і в кількості згідно підписаних специфікацій або накладних, які є невід'ємною частиною договору н загальну суму 70000,00грн. (сімдесят тисяч гривень 00 коп.) в т.ч. ПДВ.

Відповідно до п.2.3 Договору Відповідач зобов'язувався прийняти продукцію згідно цін вказаних у відповідних накладних та оплатити протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, або до передачі продукції Постачальником.

Відповідно до п, 2.4 договору сторони погодили, що Покупець зобов'язується оплатити вартість Продукції за цінами і на умовах, передбачених у цьому Договорі.

Датою переходу прав власності на товар вважається момент підписання представниками Покупця видаткової накладної на товар, що постачається (пункт 2.7 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони визначили, що Розрахунки за Продукцію здійснюються шляхом повної оплати грошових сум до повного розміру вартості Продукції згідно виписаних рахунків або накладних на розрахунковий рахунок Продавця у терміни визначені п 2.3.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони зазначили, що за порушення умов даного Договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п. 8.1 Договір набуває чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 37 грудня 2016 року, але в любому випадку до виконання Сторонами своїх зобов'язань. Він також може бути пролонгований за згодою двох Сторін.

Договір підписано та скріплено печатками обох сторін.

На виконання умов договору Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 м.Славута отримано відповідно до накладної 363/0 від 02.10.2015 року та товарно-транспортної накладної товар на суму 46829,46 грн.

Відповідачем здійснено оплату заборгованості відповідно до меморіальних ордерів: № @2pl399960 від 09.12.2015 року на суму 9998,00 грн., № @2pl946387 від 08.02.2016 року на суму 3000,00 грн., № 21 від 12.02.16 року на суму 2000,00 грн., №71039169 від 22.02.2016 року на суму 3000,00 грн., №72054681 від 09.03.2016 року на суму 3000,00 грн., №72998383 від 24.03.2016 року на суму 4000,00 грн., №73754000 від 05.04.2016 року на суму 2000,00 грн. всього на суму 26998,00 грн.

На підтвердження даного факту позивачем додано до матеріалів справи виписки з рахунків позивача, окрім того даний факт підтверджене представником позивача в судовому засіданні

08.02.2016 року позивач звернувся із вимогою №3 про оплату заборгованості згідно договору купівлі продажу №02-10-01 від 02.10.2015 року.

Позивач стверджує, що відповідача станом на момент подання позову за відповідачем існує заборгованість по Договору купівлі продажу №02-10-01 від 02.10.2015 року в розмірі 19831,46 грн.

Окрім того, позивач на підставі пункту 5.1 договору ст. 625 ЦК України нараховано 563,16 грн. три відсотки річних, 1659,19 грн. інфляційні нарахування та ст. 44 ГПК України просить стягнути послуги адвоката в розмірі 2000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі, боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінського господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі, кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як передбачено приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як передбачено ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно умов купівлі продажу №02-10-01 від 02.10.2015 року позивачем поставлено відповідачу продукцію (запчастини і матеріали до автотракторної та сільськогосподарської техніки, плити пінополістирольні та інше), а відповідачем прийнято товар на загальну суму 46829,46 грн., що підтверджується видатковою накладною №363/0 від 02.10.2015 року та товарно-транспортною накладною (отримувач - ОСОБА_1) долученими до матеріалів справи.

Відповідач здійснено часткову проплату відповідно до меморіальних ордерів: № @2pl399960 від 09.12.2015 року на суму 9998,00 грн., № @2pl946387 від 08.02.2016 року на суму 3000,00 грн., № 21 від 12.02.16 року на суму 2000,00 грн., №71039169 від 22.02.2016 року на суму 3000,00 грн., №72054681 від 09.03.2016 року на суму 3000,00 грн., №72998383 від 24.03.2016 року на суму 4000,00 грн., №73754000 від 05.04.2016 року на суму 2000,00 грн., всього на суму 26998,00 грн. , що підтверджується позивачем та випискою з рахунків позивача.

На момент прийняття рішення в матеріалах справи відсутні докази оплати заборгованості по договору купівлі продажу №02-10-01 від 02.10.2015 року в сумі 19831,46 грн, окрім того, дана заборгованість визнана відповідачем в судовому засіданні.

Таким чином, вимога позивача про стягнення 19831,46 грн. є правомірною та підлягає задоволенню.

Окрім того, позивачем нараховано 563,16 грн. три відсотки річних, 1659,19 грн. інфляційні нарахування.

Пунктом 5.1 договору сторони зазначили, що за порушення умов даного Договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Перевіривши правильність нарахування 3% річних заявлених позивачем, суд прийшов до висновку, що правомірним та підлягає стягненню сума в розмірі 562,34 грн. 3% річних за період 18.10.2015 року по 10.05.2016 року з врахуванням проплат відповідача.

В задоволені 0,82 грн. 3% річних належить відмовити.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат заявлених позивачем, суд прийшов до висновку , що правомірним буде нарахування в розмірі 3676,09 грн., (відповідно до інформаційного листа ВГСУ №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року), оскільки позивачем заявлена менша сума до стягнення, то задоволенню підлягає сума заявлена позивачем в розмірі 1659,19 грн.

Щодо стягнення 2000,00 грн. адвокатських послуг, судом приймається до уваги наступне:

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку встановлено Законом України "Про адвокатуру".

Поняття особи, котра є адвокатом наводиться в статті 2 Закону України "Про адвокатуру, котра зазначає, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

Відповідно до п.1 постанови пленуму ВГСУ №7 від 21.02.13р. до складу судових витрат відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом також враховується п.4.7 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.13р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" яким визначено, що частиною другою статті 49 ГПК передбачено, в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Поряд із цим судом береться до уваги, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача

Судом береться до уваги що вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Пунктом 6.3 згаданої постанови зазначено, витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

В обґрунтування стягнення адвокатських послуг позивачем долучено до позовної заяви копію договору про надання правової допомоги №02/16 від 01.02.2016 року, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №79 на гр. Троцьку Л.Д, рахунок на оплату №02/16 від 06.05.2016 року на суму 2000,00 грн., Оригінал Квитанції №114877276 на суму 2000,00 грн.

На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання про визначення розміру відшкодування витрат на послуги адвоката, суд з врахуванням складності справи, ціни позову вважає, що співрозмірним буде сума у розмірі -2000грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно до задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 83, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов приватного підприємства "Торгово-промислова компанія ЛАН-АГРО" м.Рівне до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м.Славута про стягнення 22053,81 грн. заборгованості з яких: 19831,46 грн. основна заборгованість по договору купівлі продажу №02/10-01 від 02.10.2015 року, 563,16 грн. три відсотки річних, 1659,19 грн. інфляційні нарахування задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1) на користь приватного підприємства "Торгово-промислова компанія ЛАН-АГРО" м.Рівне, вул. Ніла Хасевича, буд.4, (код 37382409) 19831,46 грн. (дев'ятнадцять тисяч вісімсот тридцять одна гривня, 46 копійок) основної заборгованості по договору купівлі продажу №02/10-01 від 02.10.2015 року, 562,34 грн. (п'ятсот шістдесят дві гривні, 34 копійки) 3% річних, 1659,19 грн. (одна тисяча шістсот п'ятдесят дев`ять гривень, 19 копійок) інфляційних нарахувань, 2000,00 грн. (дві тисячі гривень, 00 копійок) адвокатських послуг та судовий збір в розмірі 1377,95 грн. (одна тисяча триста сімдесят сім гривень 95 копійок)

Видати наказ.

В стягненні 0,82 грн. 3% річних відмовити.

Повний текст рішення складено 14 червня 2016 р.

Суддя В.О. Шпак

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - Тернопільська обл., смт. Гусятин, вул. Привокзальна, 3М - рекомендованим

3 - відповідачу - Хмельницька обл., Ізяславський р-н, с.Плужне.