ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2016 р.Справа № 916/3947/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А., Поліщук Л.В.

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті

на рішення господарського суду Одеської області

від 23 лютого 2016 року

у справі № 916/3947/15

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філіії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України";

до відповідача: Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті

про стягнення 18 951,62 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація морського порту «Южний») (далі - Адміністрація) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (далі - Служба) та з урахуванням уточнення позовних вимог заявою від 28.12.2015р. просило господарський суд стягнути з відповідача 18 951,62 грн., з яких: 14 105,16 грн. - основного боргу, 400,66 грн. інфляційних втрат, 257,77 грн. 3% річних та 4 188,03 грн. пені.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна № 133-28Б/46 від 01.01.2011р., укладеного між сторонами, щодо своєчасної оплати рахунків № 177 від 31.05.2015р., № 205 від 30.06.2015р., № 235 від 31.07.2015р., а тому на підставі ст. ст. 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України, 193 ГК України позивач просив стягнути заборгованість та штрафні санкції.

Служба не визнала позов посилаючись на те, що відповідно до умов договору № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. відшкодування витрат за утримання будівлі та прибудинкової території здійснюється пропорційно займаної орендарем площі, а відповідачем під час проведення ремонту орендованого приміщення площею 35,6 кв.м було надано згоду на переміщення до іншого приміщення площею 18,0 кв.м. та запропоновано позивачу встановити розрахунок вартості утримання меншого приміщення. Отже, вказані вище рахунки, на думку відповідача, не відповідають умовам договору, оскільки розраховані не відповідно до займаної площі, у звязку з чим у відповідача не виникло зобовязання щодо їх оплати.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.02.2016 року (головуючий суддя Зайцев Ю.О., судді Желєзна С.П. та Петренко Н.Д.), з урахуванням ухвали від 15.03.2016р. про виправлення описки в судовому рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті на користь Державного підприємства „Адміністрація морських портів України, в особі Южненської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація морського порту «Южний») основний борг у сумі 14 105,16 грн., три відсотки річних у сумі 257,77 грн., пеню у розмірі 4188,03 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 400,66 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням Служба звернулася до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме: ст. ст. 610, 611, 614 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України, ст. 43 ГПК України та мотивована посиланнями на ті ж самі обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач двічі не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду. Незявлення представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними в справі матеріалами згідно з приписами ст. 101 ГПК України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 12.03.2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п. 1.1 якого орендарю в строкове платне користування надано державне нерухоме майно, а саме, частину нежитлового приміщення на першому поверсі будівлі 601/1 загальною площею 21,46 кв.м., за адресою: Одеська обл., м. Южне, ДП „МТП „Южний, що перебуває на балансі ДП „Морський торгівельний порт „Южний, строком на один рік.

За умовами п. 5.9. даного договору, орендар зобовязався здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна та протягом 15 днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

У наступному, сторони неодноразово продовжували термін дії даного договору та останнім договором від 19.03.2015р. про внесення змін до договору оренди від 12.03.2009р. продовжено термін дії цього договору до 12.03.2016 року включно.

04.02.2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською регіональною службою державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до п. 1.1 якого орендарю в строкове платне користування надано державне нерухоме майно, а саме, нежитлові приміщення на третьому поверсі службово-побутової будівлі 601, площею 35,6 кв.м., за адресою: Одеська обл., м. Южне, ДП „МТП „Южний, що перебувають на балансі ДП „Морський торгівельний порт „Южний, строком на один рік.

За умовами п. 5.9. даного договору, орендар зобовязався здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна та протягом 15 днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

У наступному, сторони неодноразово продовжували термін дії даного договору та останнім договором від 31.01.2015р. про внесення змін до договору оренди від 04.02.2010р. продовжено термін дії цього договору до 04.02.2016р. включно.

Зазначені в даних договорах нежитлові приміщення були передані орендареві від орендодавця за актами приймання - передачі від 12.03.2009р. та від 04.02.2010р.

01.01.2011 року на виконання умов вказаних вище договорів оренди, між Службою (орендар) та Державним підприємством „Морський торгівельний порт „Южний (Порт-балансоутримувач) було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна №133-28Б/46, згідно з п. 1.1 якого Порт-балансоутримувач забезпечує утримання будівлі з прибудинковою територією за адресою: 65481, Одеська область, м. Южне, ДП „МТП „Южний, в якій знаходиться орендоване орендарем за договором оренди з РВФДМУ по Одеській області від 12.03.2009 року, від 04.02.2010 року державне нерухоме майно, а саме, приміщення будинку 601/1 площею 21,46 кв.м., нежитлові приміщення у будинку 601 корпусу, площею 35,6 кв.м., яке перебуває на балансі Порту-балансоутримувача, а орендар відшкодовує витрати Порту-балансоутримувача на утримання будівлі, пропорційно займаної ним площі в цій будівлі, згідно розрахунку.

Згідно з додатковою угодою від 13.06.2013р. № 5 до договору №133-28Б/46 від 01.01.2011р. сторону договору Державне підприємство „Морський торгівельний порт „Южний замінено його правонаступником Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Умовами п.п. 2.1.2., 2.1.3., 2.2.7 даного договору визначено, що Порт-балансоутримувач зобовязується визначати розмір плати орендаря за обслуговування, ремонт та утримання Будівлі з прибудинковою територією, пропорційно займаної орендарем площі в цій Будівлі за договором оренди Майна та інформувати орендаря про зміни розрахунку витрат на утримання Будівлі. У випадку змін розрахунку за утримання Будівлі, пропорційно займаної орендарем площі за договором оренди майна, орендар зобовязується підписати Додаткову угоду з розрахунком на утримання Будівлі до цього договору, та здійснювати оплату рахунків за послуги Порту-балансоутримувача за цим договором з урахуванням змін, з початку введення Портом-балансоутримувачем в дію цих нових розрахунків.

Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що орендар зобовязується не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити щомісячну плату на рахунок Порту-балансоутримувача на підставі рахунків порту за утримання будівлі та прибудинкової території, пропорційно займаної орендарем площі в цій будівлі за договором оренди майна, згідно розрахунку.

Відповідно до п. 3.1 договору оплата послуг здійснюється не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем. Орендар зобовязується сплачувати на рахунок Порту-балансоутримувача щомісячну плату за цим договором, згідно рахунків Порту-балансоутримувача за утримання будівлі та прибудинкової території, пропорційно займаної орендарем площі в цій будівлі за договором оренди майна, згідно розрахунку.

При несвоєчасному внесенні плати за послуги згідно цього Договору Орендар сплачує Порту-балансоутримувачу пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п. 4.2. Договору).

У наступному, сторонами неодноразово укладалися Додаткові угоди до даного договору про внесення змін до розрахунку вартості утримання 1 кв.м. будівлі, в т.ч. Додатковою угодою № 7 від 23.06.2014р. сторони узгодили вартість утримання 1 кв.м. будівлі за нежитлове приміщення площею 35,6 кв.м. 68,56 грн., за нежитлове приміщення площею 21,46 кв.м. 34,11 грн.; Додатковою угодою № 8 від 03.11.2014р. сторони узгодили вартість утримання 1 кв.м. будівлі за нежитлове приміщення площею 35,6 кв.м. 81,79 грн., за нежитлове приміщення площею 21,46 кв.м. 41,19 грн.; Додатковою угодою № 10 від 07.12.2015р. сторони узгодили вартість утримання 1 кв.м. будівлі за нежитлове приміщення площею 35,6 кв.м. 84,94 грн., за нежитлове приміщення площею 21,46 кв.м. 41,67 грн. При цьому, у Додатковій угоді № 10 зазначено, що вона набирає чинності з 01.01.2015 року та є невідємною частиною договору.

На виконання умов договору № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. позивачем було виставлено відповідачеві рахунки, а саме: № 177 від 31.05.2015р. на суму 4701,72 грн., який був отриманий відповідачем 17.06.2015р.; № 205 від 30.06.2015р. на суму 4701,72 грн., який був отриманий відповідачем 06.07.2015р.; № 235 від 31.07.2015р. на суму 4701,72 грн., який був отриманий відповідачем 11.08.2015р., а також № 264 від 31.08.2015р. на суму 4701,72 грн. та № 286 від 30.09.2015р. на суму 4701,72 грн.

Проте, в порушення своїх зобовязань за договором відповідач 15.12.2015 року оплатив лише рахунки № 264 та № 286, що підтверджується банківською випискою та сторонами не заперечується, а решта рахунків № 177, № 205 та № 235 на загальну суму 14105,16 грн. залишилися несплаченими.

У звязку з неоплатою відповідачем виставлених рахунків на загальну суму 14105,16 грн., а саме: № 177 від 31.05.2015р. на суму 4701,72 грн., № 205 від 30.06.2015р. на суму 4701,72 грн., № 235 від 31.07.2015р. на суму 4701,72 грн., позивач просить стягнути з відповідача 14105,16 грн. як суму своїх витрат за утримання будівлі з прибудинковою територією пропорційно до займаної орендарем площі у цій будівлі, згідно розрахунку.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень вказує те, що відповідно до Положення про Одеську регіональну службу державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, затвердженого Наказом Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України № 34 від 06.02.2012р., остання є державним органом ветеринарної медицини, фінансування та матеріально-технічне забезпечення якої здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Спірні рахунки № 177, № 205 та № 235 на загальну суму 14105,16 грн. ним не оплачені, оскільки позивач необґрунтовано визначив в них суми, що підлягають оплаті, так як останнім не враховано умови договору № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. про те, що орендар відшкодовує витрати балансоутримувача за утримання будівлі, пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, а також факт того, що Службою певний час не використовувалося приміщення, яке є предметом договору оренди нерухомого майна від 04.02.2010 року, площею 35,6 кв.м., оскільки остання на прохання позивача перемістилася у нежитлове приміщення на 4-му поверсі адміністративно побутової будівлі корпусу 601, каб. № 74, площею 16,2 кв.м., у звязку з чим фактично займала площу меншу аніж передбачено договором, а тому вважає повинно бути змінено розмір плати за утримання будівлі та прибудинкової території.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2014 року Адміністрацією морського порту „Южний було проведено обстеження приміщень, які орендуються Службою, за результатами якого складено Акт про необхідність передбачення поточного ремонту приміщень на підставі дефектного акту № 15-2014-3.

Наявне у справі листування між сторонами свідчить про те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією тимчасово переміститися у нежитлове приміщення на 4-му поверсі адміністративно побутової будівлі корпусу 601, каб. № 74, яке відповідає всім санітарним нормам та жодним чином не порушує прав орендаря, та перевести офісне обладнання і офісні меблі, які перебувають у нежитловому приміщенні 3-го поверху цієї будівлі, площею 35,6 кв.м., у звязку з необхідністю проведення там запланованих ремонтних робіт.

У відповідь на ці звернення відповідач повідомляв позивача про відсутність заперечень проти тимчасового переміщення до закінчення ремонтних робіт до нежитлового приміщення на 4-му поверсі адміністративно побутової будівлі корпусу 601, каб. № 74, площею 16,2 кв.м. та просив проводити розрахунки за договором № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. пропорційно фактично займаній площі.

Разом з тим, відповідного акту приймання передачі щодо повернення орендодавцеві від орендаря займаного приміщення 3-го поверху цієї будівлі, площею 35,6 кв.м., сторонами не складалося та додаткової угоди до вищевказаного договору щодо зміни розрахунку за утримання будівлі, пропорційно займаної орендарем меншої площі за договором оренди майна, як - то передбачено умовами п. 2.2.7 даного договору, сторонами не підписувалося.

Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що виставлені позивачем спірні рахунки суперечать умовам договору та у відповідача не виникло зобовязання щодо їх оплати.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Водночас, колегія суддів бере до уваги, що за своєю правовою природою укладений сторонами правочин є договором про надання послуг, що підпадає під правове регулювання глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

В силу ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач не заперечуючи факту надання позивачем обумовлених договором № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. послуг з утримання будівлі з прибудинковою територією, а також наявності простроченої заборгованості в сумі 14 105,16 грн. грн., не надав суду належних доказів проведення розрахунку в повному обсязі, у звязку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 14 105,16 грн. правомірно визнано місцевим судом таким, що підлягає стягненню.

Посилання відповідача стосовно необґрунтованості нарахування витрат балансоутримувача за утримання будівлі з прибудинковою територією щодо займаної ним орендованої площі, яка фактично з листопада 2014 року була меншою, аніж передбачено договором оренди, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки, як вже було зазначено вище, умовами п. 2.2.7 договору № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. передбачено, що у випадку змін розрахунку за утримання Будівлі, пропорційно займаної орендарем площі за договором оренди майна, орендар зобовязується підписати Додаткову угоду з розрахунком на утримання Будівлі до цього договору, та здійснювати оплату рахунків за послуги Порту-балансоутримувача за цим договором з урахуванням змін, з початку введення Портом-балансоутримувачем в дію цих нових розрахунків.

Проте, належних доказів, які б свідчили про укладення сторонами такої додаткової угоди про зміну розрахунку за утримання будівлі пропорційно займаної відповідачем меншої площі, аніж передбачено договором оренди, останнім до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Наведеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень в аналогічних справах про стягнення заборгованості за участю тих же сторін (постанова ВГСУ України від 23.12.2015р. у справі № 916/1501/15-г).

За прострочення виконання грошового зобовязання позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачеві втрати від інфляції за весь час прострочення

в сумі 400,66 грн. та три проценти річних у сумі 257,77 грн., а також на підставі п. 4.2 договору пеню у сумі 4 188,03 грн.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання тягне за собою обовязок відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, а також пеню.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повністю виконав свої зобовязання за укладеним між сторонами у справі договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого державного майна №133-28Б/46 від 01.01.2011р. в частині оплати виставлених рахунків № 177, № 205 та № 235 на загальну суму 14 105,16 грн. у встановлений строк, господарський суд першої інстанції за результатами перевірки правильності обчислених позивачем розрахунків, які відповідають умовам договору та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про правомірність вимог щодо стягнення з відповідача не тільки суми основної заборгованості, але й відсотків річних, інфляційних втрат та пені.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо відсутності вини відповідача в порушенні зобовязань за договором судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги.

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, вказаними нормами права визначено один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому, не має значення, які це умови - істотні, або ті, які сторони узгодили виключно за власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання.

Таким чином, після укладення договору № 133-28Б/46 від 01.01.2011р. у відповідача виникли передбачені договором зобовязання.

Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК).

Держказначейство у даному випадку діє як обслуговуючий відповідача банк, при цьому, спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу у вигляді сплати пені передбачені ст. 32 Закону від 05.04.2001р. № 2346-III Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, які не виключають застосування ст. 625 ЦК України. Такі висновки наведені у постанові Верховного суду України від 15.05.2012 року у справі № 11/446, а також у узагальненні Верховного суду України щодо аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

Отже, посилання скаржника на неправильне, на його думку, визначення в рахунках витрат, що підлягають відшкодуванню, ніяким чином не звільняє останнього від обовязку виконати умови договору щодо відшкодування позивачеві понесених витрат за утримання будівлі з прибудинковою територією.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 23 лютого 2016 року у справі № 916/3947/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_2