ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.06.16р. Справа № 904/2684/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека № 418", м. Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "БАДМ", м. Дніпропетровськ

про визнання договору поставки № 000077 від 28.12.2011 року недійсним

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивач: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 06.04.2016 року, представник

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 03.08.2015 року, представник

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптека № 418" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою визнання договору поставки № 000077 від 28.12.2011 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "БАДМ" та товариством з обмеженою відповідальністю "Аптека № 418" недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір був укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. Відповідач є постачальником лікарських засобів, більше того відповідач є єдиним постачальником багатьох лікарських засобів, а тому позивач не мав змоги вести договірні переговори на засадах паритетності та взаємності. Позивач був змушений погодитися на умови договору, наданого відповідачем, оскільки позивач був обмежений у внесені змін та доповнень. Відповідно до Відомості по рахунку відповідача за період 2010 рік - 2014 рік відповідач є і найбільш вагомим постачальником для позивача, а тому позивач був змушений погоджуватися на вкрай невигідні умови договору. Однією з невигідних умов договору, на які позивач був змушений погодитися є ціна, а також порядок її встановлення. Відповідно до п. 3.1. договору товар поставляється за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною. Отже, ціну на товар позивач міг дізнатися лише в момент товару, що, на думку позивача, доводить відсутність факту домовленості сторін, а вказує лише на те, що відповідач встановлював ціни на власний розсуд і міг їх змінювати без згоди та погодження позивача.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до розділу 7 "Відповідальність сторін" відповідальність за порушення умов договору встановлена лише для позивача, однак відсутня будь-яка відповідальність за порушення умов договору для відповідача, що свідчить про те, що договір захищає лише інтереси відповідача, а для позивача є укладеним на вкрай невигідних умовах. Таким чином, договір було підписано позивачем без врахування власних інтересів, оскільки позивач залежний від відповідача. Крім того, незгода позивача з умовами договору могла привести до того, що позивач міг залишитися без товарів, без яких не можливе функціонування аптек позивача і як наслідком могло призвести до банкрутства позивача.

Відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що позивач в порушення ст. 233 Цивільного кодексу України, ст. 33, ст. 54 Господарського процесуального кодексу України не зазначив у позовній заяві та не довів належні докази наявності тяжкої для нього обставини, під впливом якої нібито було укладено договір на вкрай невигідних умовах, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, тому, на думку відповідача, відсутні правові підстави для визнання недійсним спірний договір поставки. Стосовно умов укладеного договору поставки, то вони не є тими причинами, які можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним в порядку ст.ст. 215, 233 Цивільного кодексу України. Умови договору кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України згідно якої ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Крім того, позивач впродовж багатьох років вчиняв дії на підтвердження умов, більш ніж 4 роки за спірним договором приймав товар за видатковими накладними. Будь-які претензії або вимоги щодо невідповідності ціни товару, за яким зроблено замовлення або повернення товару позивач впродовж терміну оплати у зв'язку з невідповідністю ціни не направляв, а навпаки, підписуючи накладну кожного разу погоджувався з вартістю товару, тобто його придбання відповідало дійсній волі позивача.

Також відповідач вказує, що не відповідає дійсності, і позивачем не долучені докази того, що відповідач є нібито єдиним постачальником багатьох лікарських засобів. Натомість, таке ствердження спростовується тим, що згідно долученого самим позивачем переліку постачальників, останній, мав договірні відносини майже з 80 виробниками та постачальниками, тому позивач міг здійснювати купівлю товару від будь-якого іншого суб'єкту господарювання або виробника. Крім того, відповідач уклав договір поставки з протоколом розбіжностей в редакції покупця. Позивачем не долучено доказів направлення чи звернення до постачальника (відповідача) з пропозицією змінити інші, окрім зазначених в направленому покупцем протоколі розбіжностей пунктів договору. Щодо повернення товару, про неможливість якого вказує позивача, відповідач зазначає, що при виявленні будь-яких неякісних лікарських засобів, відповідач повинен звернутися до державного органу контролю, у виключній компетенції якого є встановлення або спростування якісних характеристик поставлених позивачу лікарських засобів. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач впродовж 4 років звертався з метою повернути товар та повернення якого не було здійснено. Також відповідач зазначає, що оскільки спірний договір поставки був укладений ще 28.12.2011 року, тобто більше 4 років та 4 місяці назад, позовні вимоги, крім зазначеного вище, повинні бути відхилені на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України. Таким чином, на думку відповідача, матеріали справи підтверджують недоведеність позивачем наявності тяжкої для нього обставини, під впливом якої було укладено договір на вкрай невигідних умовах, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, та слід дійти висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих умов договору поставки.

26.04.2016 року відповідачем надані додаткові заперечення де вказує, що позивач в якості підстави для визнання спірного договору недійсним посилається на нав'язування відповідачем своїх, невигідних для позивача, умов поставки товару, а також на позбавлення позивача можливості внесення будь-яких коригувань до вказаного договору. Проте вказані доводи позивача спростовуються укладенням протоколу розбіжностей в редакції, визначеній позивачем як стороною договору та неодноразовим внесенням змін до вказаного договору в формі укладення додаткових угод впродовж дії договору з грудня 2011 року по грудень 2015 року про надання знижок за поставлену продукцію. Крім того, даний позов пред'явлений після того як відповідач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з позивача заборгованості за неналежне виконання оскарженого договору (справа № 904/1690/16). Також невигідність умов спірної угоди позивач оцінює лише з точки зору виконання договору, а не на момент його підписання. Позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів, що спірна угода в момент її підписання була невигідною для позивача та суперечила будь-яким нормам законодавства, а відповідач, у свою чергу, отримав неправомірну вигоду від її підписання. Крім того, відповідач зауважує, що покупець весь час отримував товар з відтермінуванням платежу 30-45 днів, тобто мав додатковий час скористатися коштами від продажу та лише згодом здійснити розрахунок з постачальником.

26.04.2016 року відповідач звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності до вимог про визнання договору поставки № 000077 від 28.12.2011 року. Як вбачається з тексту договору, він був укладений між позивачем та відповідачем 28.11.2011 року, що підтверджується підписом повноважних осіб та відбитками печаток на кожній сторінці зазначеного договору. Позивач є безпосередньо стороною договору, що виключає необізнаність з умовами в момент укладення правочину. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою тільки у квітні 2016 році, пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

05.05.2016 року позивачем надані письмові пояснення щодо строку позовної давності де вказує, що про порушення свого права позивач дізнався в жовтні 2015 року, коли відповідач підвищив свої ціни майже на 10%. Тобто жовтень 2015 року це фактично дата, коли відповідач скористався умовами договору, який укладено лише в інтересах відповідача та знаючи, що позивач не має можливості вплинути на ціни та вести переговори з приводу їх зміни, оскільки позивач був залежний від товару відповідача та дізнавався ціну лише в момент отримання.

Також позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування у відповідача прайс-листи та видаткові накладні за період жовтень 2015 року - грудень 2015 року наступних покупців відповідача: мережі аптек "Аптека низьких цін" та мережі аптек "МедСервіс" оскільки позивачеві відомо, що відповідач не підвищував ціни іншим своїм покупцям, а також відомо, що в інших покупців встановлені нижчі на аналогічні товари, що підтверджує не лише факт того, що відповідач поставив позивача у нерівне становище в порівнянні з іншими покупцями а також, що договір укладено на вкрай невигідних умовах, чим скористався відповідач.

12.05.2016 року позивачем надані заперечення на відзив відповідача де вказує, що позивач погоджувався на визначення ціни в видатковій накладній, однак в договорі відсутні умови про погодження позивачем зміни цін у видаткових накладних в односторонньому порядку, що свідчить про укладення договору на вкрай невигідних умовах. Крім того, для визнання договору недійсним з підстав укладення на вкрай невигідних умовах не вимагається знаходження особи в процесі банкрутства, а лише щоб існувала потенційна можливість загрози банкрутства. Позивачем було зазначено, що у випадку не підписання договору з відповідачем, з яким оборот перевищує 50%, позивач міг залишися без лікарських засобів і як наслідок це могло призвести до банкрутства позивача.

12.05.2016 року відповідачем надані письмові пояснення де вказує, що в умовах імпортозалежності фармацевтичної галузі України, неможливо наперед розрахувати ціну товару, що буде вироблений в майбутньому, коливання валютних показників, ставку ПДВ, вартість паливо-мастильних матеріалів (адже обов'язок з перевезення покладається на постачальника), інші складові вартості товару, які неодноразово змінювались впродовж з 2011 року. Оскільки предметом розгляду по справі не є дослідження ціни постачання іншим суб'єктам господарювання, тому, з урахуванням викладеного, клопотання позивача про витребування накладних про поставку іншим суб'єктам не підлягає задоволенню. Крім того, обмеження та контроль передбачені законодавством, позивач помилково вважає обмеженнями, які нібито порушують його права. Крім того, позиція позивача про неможливість повернути товар спростовується приписами Держлікслужби, які містять обов'язкові до виконання суб'єктами обов'язки про повернення товару та, відповідно, його приймання постачальником. Підписи сторін на спірному договорі, засвідчені відбитками печаток товариств, свідчать про те, що на момент його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків. Такі умови були погоджені покупцем (позивачем), ним не заперечувались та в подальшому були схвалені шляхом вчинення дій, направлених на виконання договору поставки. Отже, позивачем не доведено існування вкрай тяжких обставин, з якими положення ст. 233 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору поставки 28 грудня 2011 року недійсним.

Провадження у справі було порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 року з призначенням її до розгляду на 26.04.2016 року.

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні від 26.04.2016 року було оголошено перерву до 12.05.2016 року, у судовому засіданні від 12.05.2016 року - до 02.06.2016 року та у судовому засіданні від 02.06.2016 року - до 13.06.2016 року.

У судовому засіданні 13.06.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю "БаДМ" (далі - постачальник, відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Аптека №418" (далі - покупець, позивач) укладений договір поставки №000077 (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця лікарські препарати та засоби, засоби гігієни та догляду за хворими, лікувальну косметику та інші форми медичного асортименту (далі товар), а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Найменування, асортимент товару визначаються за цим договором на підставі Прайс-листа постачальника, що діє на момент замовлення товару покупцем (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається покупцем при замовленні товару та зазначається у видаткових накладних на товар, який поставляється. Усі видаткові накладні є невідємними складовими договору.

Згідно з п. 3.1 договору товар постачається за цінами, що діють на момент передачі товару за видатковою накладною.

Загальна сума договору (у тому числі ПДВ) складає загальну вартість товару, поставленого відповідно до умов даного договору, і визначається шляхом складення сум товарних партій визначених у видаткових накладних (п. 3.2 договору).

Поставка товару здійснюється на умовах DDP згідно з Інкотермс 2010, якщо інше не встановлене за домовленістю сторін. Конкретне місце поставки узгоджується сторонами на кожну окрему поставку та зазначається в заявці та видаткових накладних (п. 4.1 договору).

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що Покупець зобов'язаний забезпечити прийом партій Товару.

Пунктом 5.4 договору визначено, що прийом-передача товару здійснюється на підставі видаткових накладних. Сторони домовилися, що поставка товару за цим договором здійснюється шляхом централізовано-кільцевих перевезеннях, тобто таких перевезень, якими постачальник здійснює систематичне постачання товарів по узгодженим сторонами параметрам (кількість, асортимент, час) за адресою покупця. Покупець зобов'язується надати постачальнику, за підписом керівника та головного бухгалтера, зразки печатки (штампу) (Додаток №1 до договору поставки), якою матеріально відповідальна особа, що буде приймати цінності від постачальника, завіряє свій підпис у видатковій накладній на отримання товару. Наявність на видатковій накладній печатки (штампу) свідчить про прийняття товару покупцем.

Відповідно до п.6.1 договору покупець зобовязується сплатити суму за товар в строки, які вказані у накладній на передачу товару. У випадку зменшення періоду відстрочення платежу порівняно з попередньою оплатою, продавець повідомляє про це покупця за 14 календарних днів.

Договір вступає в дію з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до 31 грудня 2014 року. Якщо сторони не мають одна до одної ніяких претензій та не заявили в письмовій формі про бажання розірвати договір, договорі автоматично продовжується на один календарний рік на тих же умовах (п.п. 12.1, 12.2 договору).

На думку позивача договір був укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, що є підставою звернення з позовом до господарського суду Дніпропетровської області.

Розглянувши заявлені позовні вимоги господарським судом встановлено, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено, в ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно зі ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент або вручення товару покупцеві (якщо продавець зобов'язаний доставити товар), або надання товару у розпорядження покупця (якщо товар має бути переданий за місцезнаходженням товару).

Дослідивши спірний договір, судом встановлено, що сторони в момент вчинення правочинів (при підписанні спірного Договору) дотрималися всіх необхідних вимог чинного законодавства України та дійшли згоди щодо всіх істотних умов, що характерні для договорів поставки, а саме: сторони домовилися щодо предмету договору, ціни, кількості товару, умов та строків поставки товару та порядку його оплати, відповідальності сторін, вирішення спорів, строку дії договору, порядку його розірвання та інших умов. Договір, при цьому, відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу України укладено в письмовій формі, підписано обома сторонами та скріплено печатками сторін, що посвідчує його дійсність та реальність наміру сторін на його виконання.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність обох зазначених умов.

Під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася.

Такий правочин має ваду волі і вчиняється особою добровільно (без помилки та обману) за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки:

- особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах;

- особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину;

- особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини;

- друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або разюче різнилась з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Перевіряючи доводи позивача щодо його тяжкого матеріального становища та загрози банкрутства, суд зазначає наступне.

Відповідно до Розділу 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (на час укладення договору) неплатоспроможність - неспроможність суб'єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов'язання перед кредиторами, в тому числі по заробітній платі, а також виконати зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) не інакше як через відновлення платоспроможності.

Як вбачається з оборотно-сальдових відомостей, наданих позивачем до матеріалів справи, підприємство здійснювало свої поточні зобов'язання, хоч і не в повному обсязі.

Крім того, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи умови спірного договору, суд приймає до уваги той факт, що оскаржувані умови пунктів якось особливо не різняться з типовими умовами такого роду договорів. При цьому позивач не був обмежений у праві вибору контрагента для укладення такого договору поставки.

Отже, оцінивши всі вищезазначені докази у справі, які суд приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи документи спростовують твердження позивача про наявність тяжкого фінансового становища підприємства, в т.ч. загрози його банкрутства, та наявність вкрай невигідних умов постачання товару позивачу під час укладення спірного договору.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин, не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У судовому засіданні не встановлено, а позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини договір поставки ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, так само як і не доведено того факту, що відповідач скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав договір поставки з позивачем.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду того факту, що в момент вчинення ним оскаржуваного правочину були наявні обставини, передбачені ст. 233 Цивільного кодексу України, тобто не довів наявність підстав, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

При цьому суд враховує, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про визнання договору поставки № 000077 від 28.12.2011 року суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями п. 2.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Клопотання позивача про витребування у відповідача доказів не підлягає задоволенню оскільки не стосується доводів, які викладені в позовній заяві.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.06.2016 року.

Суддя ОСОБА_3