РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2016Справа №910/7346/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед»

До: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна»

2. Споживчого товариства «Діамед»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»

Про визнання недійсним та зобов'язання повернути приміщення

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача 1: Онищук Д.С. - по дов., Жук О.Б. - по дов.

від відповідача 1: Барна В.В. - по дов.

від відповідача 2: Шевельова А.С. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЦ Україна" (далі - відповідач-1), Споживчого товариства "Діамед" (далі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 14/07 від 01.07.13.;

- зобов'язання відповідача-1 повернути позивачу за актом прийому-передачі нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.16. порушено провадження у справі № 910/7346/16, призначено її до розгляду на 12.05.16. та залучено до участі в справі третю особу - Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (далі - третя особа).

Щодо поданого позивачем разом з позовною заявою клопотання про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України, а саме якісної копії договору оренди № 14/07 від 01.07.13., суд відзначає, що ухвалою про порушення провадження в даній справі в порядку ст. 65 ГПК України в процесі підготовки справи до судового розгляду судом було витребувано від відповідачів оригінал та належним чином завірену копію договору оренди № 14/07 від 01.07.13. з усіма додатками та додатковими угодами до нього.

11.05.16. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Споживчим товариством "Діамед" за підписом представника ОСОБА_5 було подано письмовий відзив на позовну заву, в якому відповідач-2 проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

11.05.16. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Споживчим товариством "Діамед" за підписом представника ОСОБА_5 було подано письмові пояснення стосовно уповноважених представників відповідача-2.

12.05.16. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства відповідачем-1 було подано письмовий відзив на позовну заву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 12.05.16. ОСОБА_6 від імені відповідача-2 було подано заяву, в якій він вказує на те, що він є єдиною особою, яка має право видавати довіреності від імені Споживчого товариства "Діамед", та зазначає, що довіреності видані з 11.01.14. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від імені відповідача-2 є скасованими ОСОБА_6

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 02.06.16.

16.05.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано заяву, в якій підтримано свої позовні вимоги.

30.05.16. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства Споживчим товариством "Діамед" за підписом ОСОБА_6 було подано заяву про визнання позову.

31.05.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на відзиви по справі.

В судовому засіданні 02.16.16. судом встановлено, що повноважним представником Споживчого товариства "Діамед" є ОСОБА_5 на підставі довіреності від 12.01.16., виданої головою ліквідаційної комісії СТ "Діамед" ОСОБА_9, зі строком дії до 12.01.17.

При цьому, як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, головою комісії з припинення Споживчого товариства "Діамед" (ліквідатором) з 20.07.15. є ОСОБА_9.

Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 4 ст. 105 ЦК України, до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Запис державного реєстратора в частині визначення ОСОБА_9 Головою ліквідаційної комісії Споживчого товариства "Діамед" на момент розгляду даної справи не скасований.

Отже, повноважним представником Споживчого товариства "Діамед" є ОСОБА_5, а докази протилежного у суду відсутні.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників судового процесу про розгляд даної справи в закритому судовому засіданні не надходило, то до участі у справі № 910/7346/16 в порядку ч. 1 ст. 4-4 ГПК України допускається ОСОБА_1, який довіреністю 18/24 від 08.01.14. уповноважений представляти інтереси СТ "Діамед", зокрема, в господарських судах. Дана довіреність підписана головою правління СТ "Діамед" ОСОБА_6 Однак, в суду відсутні докази внесення відповідних відомостей щодо керівника СТ "Діамед" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на викладене не приймається судом заява, подана в судовому засіданні 12.05.16. ОСОБА_6 від імені відповідача-2, в якій він вказує на те, що він є єдиною особою, яка має право видавати довіреності від імені Споживчого товариства "Діамед", та зазначає, що довіреності видані з 11.01.14. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від імені відповідача-2 є скасованими ОСОБА_6 Крім того, не приймається судом і заява, подана 30.05.16. ОСОБА_6 про визнання позову.

Третя особа в судове засідання 02.06.16. не з'явилась, вимоги попередніх ухвал суду в даній справі не виконала, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Положеннями ст. 77 ГПК України встановлено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів.

Враховуючи викладене, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, ухвалою від 02.06.2016р. розгляд справи було відкладено на 16.06.2016р.

10.06.2016р. до господарського суду надійшли пояснення третьої особи по суті спору, відповідно до змісту яких, вказаним учасником судового процесу позовні вимоги підтримано.

15.06.2016р. представником третьої особи подано заяву про розгляд справи без участі представника Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк».

15.06.2016р. представниками позивача та відповідача 2 подано додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 16.06.2016р. учасниками судового процесу було підтримано раніше висловлену правову позицію по суті спору.

Під час розгляду справи 16.06.2016р. судом було відмовлено в задоволенні клопотання Товарисва з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» про припинення провадження, при цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Наразі, обставини щодо припинення спірного правочину всіма учасниками судового процесу визнано не було та між сторонами існує спір щодо відповідності вказаного правочину недійсним.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що дії сторін спірного правочину щодо його дострокового припинення було вчинено у січні 2015р., тоді як позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 20.04.2016р. Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для застосуванні у даному випадку позиції Верховного Суду України, яку наведено у постанові від 23.12.2015р. по справі №910/144/15, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду у справі №910/144/15 є відмінним від спірних.

З огляду на наведене вище, судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача 1 про припинення провадження.

Третя особа у судове засідання 16.06.2016р. не з'явилась, представника не направила, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористалась, проте, була належним чином повідомлена про дату час розгляду спору.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що третя особа участі в процесі розгляду спору 16.06.2016р. не приймала, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 16.06.2016р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

01.07.2013р. між Споживчим товариством «Діамед» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» було укладено договір №14/07 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає орендарю в строкове платне користування без права викупу нежитлове приміщення загальною площею 198 м2, на строк, зазначений у п.5.1 договору.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У п.1.1 договору №14/07 від 01.07.2013р. вказано, що приміщення, яке є об'єктом оренди, розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Симиренко, 17А (2-й поверх).

Згідно п.3.1 договору №14/07 від 01.07.2013р. за оренду приміщення орендар сплачує орендодавцю щомісячно орендну плату в розмірі 33 573,92 грн., крім того, податок на додану вартість в сумі 6 714,78 грн., що загалом становить 40 288,70 грн.

У п.5.1 укладеного між відповідачами договору вказано, що останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 30.06.2016р.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Таким чином, з огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору оренди №14/07 від 01.07.2013р. недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору поруки, підписано та скріплено печатками текст договору, а отже, спірний правочин було вчинено 01.07.2013р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору №14/07 від 01.07.2013р. недійсним позивач посилався на наступні обставини.

Між Споживчим товариством «Діамед» (іпотекодавець) та Закритим акціонерним товариством «Прокредит Банк» (іпотекодержатель) укладено договори іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006р. та №498-ДЗ10 від 14.06.2004р., у відповідності до умов яких іпотекодавцем передано в іпотеку іпотекодержателю нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №5) загальною площею 291,4 кв.м., нежилі приміщення №1, 2 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №7а), №1,2 (групи приміщень №8), з №1 по №6 (групи приміщень №1) загальною площею 264,7 кв.м, нежиле приміщення площею 167,4 кв.м, що складає 7/100 частин житлового будинку за адресою: м.Київ, вул.Симиренка, 17А.

Одночасно, між Споживчим товариством «Діамед» (заставодавець) та Закритим акціонерним товариством «Прокредит Банк» (заставодержатель) було укладено договір №498/09.01-Д32 від 12.09.2001р., за яким передано в заставу банку нежиле приміщення площею 84,5 кв.м. Проте, за твердженнями заявника, які з боку Публічного акціонерного товариства «Прокредит Банк» підтримано, іпотекодержателем згоди на передачу предметів іпотеки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» не надавалось. У 2016р. Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» було звернуто стягнення на предмети іпотеки за договорами №498-ДЗ12 від 22.03.2006р. та №498-ДЗ10 від 14.06.2004р. та за договором застави №498/09.01-Д32 від 12.09.2001р. і зареєстровано право власності на вказані вище об'єкти нерухомого майна. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Отже, на думку заявника, вказані обставини у сукупності, свідчать про відсутність у Споживчого товариства «Діамед» права на передання приміщення, яке розташоване у м.Київ, вул.Симиренко, 17А (2-й поверх) площею 198 кв.м. в оренду відповідачу 1, а отже, і наявність підстав для визнання договору №14/07 від 01.07.2013р. недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.591 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст.291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

За умовами п.5.5 договору №14/07 від 01.07.2013р. дострокове розірвання договору можливе за ініціативи орендаря лише у випадку недоцільності подальшої оренди приміщення. При цьому, орендар зобов'язаний за тридцять календарних днів попередити орендодавця про таке розірвання.

Пунктом 2.2.10 спірного правочину визначено, що по закінченню строку дії договору, в тому числі, у разі розірвання, орендар зобов'язаний протягом трьох днів з моменту розірвання повернути орендодавцю по акту приймання-передачі (повернення) приміщення в задовільному стані.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» скористалось правом на дострокове розірвання договору та 25.12.2014р. направило відповідачу 2 повідомлення №3195 про дострокове розірвання з 31.01.2015р. договору №14/07 від 01.07.2013р.

Споживчим товариством «Діамед» протягом розгляду справи факт отримання вказаного вище повідомлення не заперечувався.

31.01.2015р. за актом прийому-передачі нежитлового приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» передано, а Споживчим товариством «Діамед» прийнято нежитлове приміщення площею 198 кв.м, розташоване у місті Києві по вул.Симиренка, 17А (2-й поверх), що було предметом оренди за договором №14/07 від 01.07.2013р.

Таким чином, за висновками суду, договір №14/07 від 01.07.2013р. було достроково розірвано з 31.01.2015р.

Наразі, слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Договір оренди може бути припинений лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути вже здійснене за ним користування ділянкою. Одночасно, з визнанням договору недійсним господарський суд повинен зазначити в рішенні, що цей договір припиняється лише на майбутнє.

Наразі, в матеріалах справи відсутні докази того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» продовжує користуватись нежитловим приміщенням площею 198 кв.м, розташованим у місті Києві по вул.Симиренка, 17А (2-й поверх), що було предметом оренди за договором №14/07 від 01.07.2013р., а навпаки суду представлено акт приймання-передачі (повернення) вказаного приміщення орендодавцю.

Отже, враховуючи наведені вище висновки суду стосовно припинення на момент вирішення справи в суді договору №14/07 від 01.07.2013р. оренди нежитлового приміщення у зв'язку з його достроковим розірванням та повернення об'єкту оренди орендодавцю, приймаючи до уваги правову природу оспорюваного правочину, визнання його недійсним на майбутнє позбавлено юридичних наслідків.

Позицію стосовно неможливості та недоцільності визнання недійсним договору, який припинився, та за своєю правовою природою може бути визнаний недійсним лише на майбутнє наведено у постановах від 22.11.2012р. та від 02.04.2013р. Вищого господарського суду України по справах №5021/202/12 та №10/113пд та постанові від 01.07.2015р. Верховного Суду України по справі №3-195гс15. При цьому, суд зазначає, що у відповідності до приписів ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна», Споживчого товариства «Діамед» про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 14/07 від 01.07.2013р.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» повернути приміщення позивачу за актом прийому-передачі нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А, також підлягає залишенню без задоволення з огляду на те, що наявним в матеріалах справи актом від 3101.2015р. прийому-передачі нежитлового приміщення підтверджується, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» передано, а Споживчим товариством «Діамед» прийнято нежитлове приміщення площею 198 кв.м, розташоване у місті Києві по вул.Симиренка, 17А (2-й поверх), що було предметом оренди за договором №14/07 від 01.07.2013р.

До того ж, судом зазначалось, що доказів того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» на теперішній час продовжує користуватись нежитловим приміщенням, розташованим у місті Києві по вул.Симиренка, 17А (2-й поверх), що було предметом оренди за договором №14/07 від 01.07.2013р. матеріали справи не містять.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.06.2016.

Суддя Т.М. Ващенко