РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016Справа №910/8976/16

За позовомКонцерну «Техновоєнсервіс»
ДоМіністерства оборони України
Простягнення 166 316,71грн.
Суддя Т.Ю. Трофименко

Представники сторін:

від позивача: Татарчук Р.О. - по дов. №» 23 від 09.03.2016р.

від відповідача: Глазунов М.Ю. - по дов. №220/55/д від 11.01.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Концерн "Техвоєнсервіс" з позовом до Міністерства Оборони України про стягнення 166 316,71 грн. інфляційних.

Позов мотивовано тим, що відповідач порушив умови договору про закупівлю послуг за державні кошти № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р. в частині своєчасної сплати вартості наданих послуг з капітального ремонту автомобільної техніки та спеціальної автомобільної техніки Збройних Сил України, двигунів та агрегатів до неї, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 583 567, 40 грн. У позові Концерн "Техвоєнсервіс" просить суд стягнути з Міністерства оборони України інфляційні за період з квітня 2015 року по березень 2016 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що акт приймання послуг, наданих у 2014 році (акт № 4), підписаний лише 23.10.2015 р., а тому позивачем невірно розраховані інфляційні.

Розглянувши позов Концерну «Техвоєнсервіс», всебічно та повно дослідивши матеріали справи та вивчивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2014 р. між Концерном "Техвоєнсервіс" (виконавець) та Міністерством Оборони України (замовник) укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти № 225/к/77-14Д (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов'язаний у 2014 році надати послуги з капітального ремонту автомобільної техніки та спеціальної автомобільної техніки Збройних Сил України, двигунів та агрегатів до неї за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені в календарному плані надання послуг (додаток 1 до договору), що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити ці послуги.

Ціна договору становить 6 214 999,87 грн. В ціну послуг з капітального ремонту автомобільної техніки включена вартість запасних частин, нових автомобільних акумуляторних батарей, нових автомобільних шин тільки для автомобілів КРАЗ-255Б, 255В та витратних матеріалів, які необхідні для проведення ремонту (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки з виконавцем здійснюються за фактично надані послуги протягом двадцяти банківських днів, з дати підписання замовником акту приймання наданих послуг, відповідно до наданих виконавцем рахунків.

Відповідно до п. 4.5 договору замовник має право за письмовим погодженням між сторонами, керуючись нормами чинного законодавства та вимогами підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" від 23.04.2014 № 117, відповідно до належним чином оформленого рішення Міністра оборони України, як головного розпорядника, здійснювати попередню оплату в розмірі до 30% на строк, що не перевищує одного місяця.

Термін проведення капітального ремонту автомобільної техніки встановлюється календарним планом надання послуг. Місце проведення капітального ремонту: 18000, м. Черкаси, вул. Чорновола, 277, філія Концерну "Техвоєнсервіс" "Черкаський автомобільний ремонтний завод" ( п. 5.1 договору).

Відповідно до п. 5.14 договору приймання автомобільної техніки після проведення капітального ремонту здійснюється власними силами замовника та оформляється актом приймання-передавання автомобільної техніки.

Датою виконання зобов'язань замовником є дата повного розрахунку з виконавцем згідно умов договору, зі складанням акту звіряння розрахунків (п. 5.18 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами і діє до 31.12.2014 р., а з питань розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Закінчення строків договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, які мали місце під час дії договору (п.п. 10.1, 10.2 договору).

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2016р. №910/30432/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2016р., стягнуто з Міністерства Оборони України на користь Концерну "Техвоєнсервіс" заборгованість у сумі 583 567 грн. 40 грн.

Даним рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2016р. №910/30432/15 встановлено, що на виконання своїх зобов'язань позивач надав відповідачу послуги, передбачені умовами договору № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р., на суму 583 567,40 грн., що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг № 4, підписаним обома сторонами 27.02.2015 р. без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт.

Натомість відповідач зі свого боку порушив взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих послуг та виконані роботи не оплатив.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача виникла заборгованість за надані послуги у сумі 583 567,40 грн., чого не заперечував відповідач.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами .

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

ГПК перелічує такі факти залежно від того, суд якої юрисдикції виніс судовий акт:

а) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі (за винятком встановлених рішенням третейського суду);

б) встановлені вироком у кримінальному провадженні (постановою суду у справі про адміністративне правопорушення) питання, чи мало місце діяння та чи вчинене воно особою, при розгляді господарської справи про правові наслідки дій чи бездіяльності цієї винної особи

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про преюдиційність факту про надання позивачем відповідачу послуг, передбачених умовами договору № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р., на суму 583 567,40 грн., що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг № 4, підписаним обома сторонами 27.02.2015 р. без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт.

На виконання даного рішення Господарського суду міста Києва судом видано наказ від 26.02.2016р. про стягнення з Міністерства Оборони України) на користь Концерну "Техвоєнсервіс" заборгованість у сумі 583 567, 40 грн.

Наказ Господарського суду м. Києва у справі №910/30432/15 було пред'явлено для безспірного списання до Державної казначейської служби України.

28 березня 2016 року Державною казначейською службою України було списано кошти з рахунків Міністерства оборони України та перераховано Концерну «Техвоєнсервіс».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Зважаючи на те, що погашення заборгованості відповідача за Договором відбулось при виконанні рішення у справі № 910/30432/15 від 21.01.2016р. лише 28.03.2016р., позивач просить стягнути з відповідача 166316,71 грн. - інфляційні за період квітня 2015 року по березень 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК.

При цьому, у зазначених правових нормах відсутні такі підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, а тому наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання пені та сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється:

1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання;

2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК);

3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК);

4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК);

5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК);

6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК);

7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК);

8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК);

9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК);

10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК).

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.11.2012 N 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 N 10/25, від 04.07.2011 N 13/210/10, від 12.09.2011 N 6/433-42/183, від 14.11.2011 N 12/207, від 23.01.2012 N 37/64.

Відповідно до п. 5.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз. 3, 4 п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем інфляційних, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають повному задоволенню, а саме, в сумі 166 316,71 грн.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заперечення відповідача, що викладені в письмовому відзиві судом до уваги не приймаються з огляду на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2016р. №910/30432/15 встановлено, що на виконання своїх зобов'язань позивач надав відповідачу послуги, передбачені умовами договору № 225/к/77-14Д від 02.07.2014 р., на суму 583 567,40 грн., що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг № 4, підписаним обома сторонами 27.02.2015 р. без заперечень та зауважень до якості та обсягу виконаних робіт.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарській суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача: при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю з покладенням судового збору на відповідача в порядку

ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Rеруючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Міністерства Оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Концерну "Техвоєнсервіс" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 13/24; ) інфляційні в сумі 166 316 грн. 71 коп.

Стягнути з Міністерства Оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Концерну "Техвоєнсервіс" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 13/24; ) судовий збір у сумі 2494 грн. 75 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.06.2016 р.

Суддя Т.Ю.Трофименко