ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р.Справа № 915/92/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

За участю секретаря судового засідання Кіртоки Л.В.

та представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №7394 від 18.12.2015р., ОСОБА_2 за довіреністю №2451 від 28.04.2016р., ОСОБА_3 за довіреністю №2459 від 28.04.2016р.,

від відповідача: ОСОБА_4 за довіреністю б/н від 06.01.2016р., ОСОБА_5 за довіреністю б/н від 23.02.2016р., ОСОБА_6 за довіреністю №23/03/2016 від 23.03.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 05.04.2016р.

у справі №915/92/16

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України",

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінтур-Екс",

про припинення дії договору №А7-А від 10.07.2013 року про встановлення сервітуту.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (далі ДП "АМПУ") в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі ДП "АМПУ") звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінтур-Екс" (далі ТОВ "Грінтур-Екс") про припинення дії Договору №А7-А від 10.07.2013р. про встановлення сервітуту (а.с. 3-7, т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач надав до суду письмові пояснення від 26.02.2016р., додаткові письмові пояснення від 22.03.2016р., де посилаючись на положення ст.ст. 113, 116 Конституції України, ст. 75 ГК України, ст.ст. 208-210, 395, 403, 406, 598, 651, 652 ЦК України, ст.ст. 12, 21 Закону України "Про морські порти України", ст.ст. 1, 5 Закону України "Про управління обєктами державної власності", ст. 3 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", ст. 4 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", просить суд задовольнити позов (а.с.135-140, т.1)

Відповідач не визнає позовні вимоги, надавши відзив на позовну заяву та додаткові письмові пояснення, в обґрунтування своїх заперечень посилається на положення ст. 116 Конституції України, ст.ст. 14, 396, 401, 403, 406 ЦК України, ст.ст. 1, 23, 26 Закону України "Про морські порти України", ст.ст. 18, 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність", вважає, що відсутні підстави для припинення договору про встановлення сервітуту (а.с.1-8, 141-145 т.2).

Позивач звернувся до суду із уточненнями позовної заяви, та оскільки фактично вона є заявою про зміну предмета позову, та подана після початку розгляду судом справи по суті, згідно з абз. 2 п. 3.12 постанови Пленуму ВГС України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 вказана заява залишена судом без розгляду.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 05.04.2016р. (суддя Олейняш Е.М.) у задоволенні позову відмовлено (а.с. 237-242, т.2).

Мотивуючи дане рішення місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Прийняття нормативно-правових актів не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Навпаки, вони були і залишаються: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалу №14 та безпосередньо на причалі №14, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт (потреби, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причал №14 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій).

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, 07.06.2016р. перед судовим засіданням надавши письмові пояснення.

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що на момент створення ДП "АМПУ" єдиною можливою формою забезпечення ефективного використання, підтримання у належному стані причалів та причальної інфраструктури було укладення договорів сервітуту із субєктами господарювання, що здійснюють свою діяльність в морському порту. Також вважає, що із набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015р. та розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р. припинена обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

06 червня 2016 року до Одеського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується про те, що договір сервітуту не можна розглядати виключно як цивільно-правовий договір внаслідок укладення якого у його сторін виникають певні права та обовязки щодо надання тих чи інших послуг; такий договір є способом встановлення речового права, яке не регулюється Постановою КМУ №483. Просить апеляційний суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України "Про морські порти України" портовий оператор (стивідорна компанія) - субєкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші повязані з цим види господарської діяльності.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, відповідач ТОВ "Грінтур-Екс" є портовим оператором, а ДП "АМПУ" є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р. №133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту" та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п.1.1 Статуту ДП "АМПУ").

Згідно п. 4.2 Статуту ДП "АМПУ" майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до вимог, передбачених законодавством України, нормативно-правовими актами Уповноваженого органу управління та цим Статутом (а.с. 40-65, т.1).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про морські порти України" адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про морські порти України" державні стратегічні обєкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Разом з тим, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ст. 136 ГК України).

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Відповідно до ч. 5 ст. 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Так, як встановлено матеріалами справи, 10.07.2013р. у звязку з необхідністю виконання користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причал №14 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії та підкранові колії), а також забезпечення володільцем можливості користування користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою, між ДП "АМПУ", як володільцем, та ТОВ "Грінтур-Екс", як користувачем, укладено договір №А7-А про встановлення сервітуту (далі - Договір, а.с.12-18, т.1).

Згідно п.п. 1.1, 2.1, 3.2 Договору сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури, та полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених п. 3.1 даного договору.

Даний сервітут є строковим та оплатним (п. 4.2 Договору).

Згідно п. 14.1 Договору, він набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 років з моменту набуття чинності з можливою пролонгацією.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств без зауважень.

До Договору сторонами вносились зміни в частині розміру та порядку внесення плати за сервітут, режиму експлуатації тощо шляхом укладення додаткової угоди №1 від 08.08.2013р. (а.с. 19-21, т.1).

Постановою Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015р. внесено зміни в додаток до Постанови Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013р. "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню", а саме доповнено позицією щодо надання послуги "забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства".

Наказом Міністерства інфраструктури України "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" від 18.12.2015р. №541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.12.2015р. за №1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Також з 01.01.2016р. набрало чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р. "Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України", яким погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

У звязку із зазначеними обставинами позивач і звернувся до відповідача листом №18-06/6886 від 23.12.2015р. із трьома примірниками додаткової угоди №2 до Договору щодо розірвання Договору, а листом №18-06/6900 від 23.12.2015р. відповідача проінформовано, що з 01.01.2016р. набирає чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України №1331-р від 14.12.2015р. у звязку з чим договір сервітуту припиняється та додано для підписання два примірники договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів), (а.с. 22, 24, 82-90 т.1).

Однак, ТОВ "Грінтур-Екс" листами №4166 від 21.12.2015р. та №4220 від 29.12.2015р. заперечив щодо розірвання договору сервітуту та підписання договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів), (а.с. 25-27, т.1).

Пунктом 9.1.4 Договору сторони визначили, що володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України. Натомість, у п. 14.4 Договору вказано, що одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

Разом з тим, Договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди (п. 14.5 Договору).

Відповідно до п. 14.6 Договору він припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також у випадку передання обєкта сервітуту користувачу в оренду.

Підставою даного позову зазначено обставини, які полягають у припиненні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, у звязку з тим, що потреба сервітуарія підлягає задоволенню у законодавчо встановлений спосіб.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом, а згідно ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут), а відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч.ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Сервітут, встановлений Договором, зареєстрований згідно чинного законодавства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 88, т.2).

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 нього Кодексу. Глава 29 ЦК України визначає захист права власності. Таким чином, ЦК України прямо визначає, що до речового права на чуже майно застосовуються положення, що регулюють право власності, оскільки речове право на чуже майно, як і право власності належать до прав на річ (речових прав).

Місцевим господарським судом встановлено, що здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб як через причал №14.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про морські порти України" причал - гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту для ТОВ "Грінтур-Екс" була і залишається потреба у здійсненні вантажно-розвантажувальних робіт, яка на момент встановлення сервітуту була обумовлена існуванням наступних обставин:

- наявність у відповідача на праві власності та користування нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалу №14 та технологічно поєднане з таким причалом (наприклад, конвеєрні естакади, що виходять на причал №14 і забезпечують перевантаження вантажу на судна), що забезпечує завершений цикл надання послуг ТОВ "Грінтур-Екс" як портового оператора (перевалка вантажів через причал);

- наявність у відповідача на праві власності та користування рухомого майна, що знаходиться на причалі №14 та яке технологічно поєднане з нерухомим майном, що знаходиться в тилу такого причалу, що забезпечує завершений цикл надання послуг ТОВ "Грінтур-Екс" як портового оператора (перевалка вантажів через причал), (а.с.9-82, т.2).

При цьому, Генеральний план зернового терміналу, технологічні схеми перевантаження вантажів дійсно доводять, що майно відповідача (вузол перевантаження зерна з бункерними вагами (літ. 9), норійна башта (літ. а.2), транспортні естакади (літ. а.4), наземні транспортні галереї (літ. 11.1), причальна галерея (літ. 10), технологічно виходять на причал №14, чим забезпечується технологічний процес подачі зерна до трюмів суден і що інакше, в інший спосіб як через причал №14 здійснено бути не може (а.с. 146-216, т.2).

На причальних коліях, що є об'єктом сервітуту знаходяться суднонавантажувальні машини, які належать відповідачу на праві власності та праві користування: вантажно-розвантажувальна машина ПМ-700У1 та інша перевантажувальна техніка; навантажувальна машина ПМК-900 У1 та суднонавантажувальна машина NEUERO SL800.

Сервітут полягає в праві відповідача користуватися причалом №14, підкрановими коліями та залізничними коліями з метою виконання навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням належного відповідачу рухомого та нерухомого майна. Доводи апелянта, що суд такими висновками розширив умови Договору та поняття "сервітуту" не знаходять свого підтвердження, оскільки такі висновки узгоджуються із положенням ст.401 ЦК України, згідно якого сервітутом є саме право користування чужим майном. Право користування є одним із прав власника майна поряд із правом володіння та розпорядження майном, при цьому, сервітут зберігає свою чинність у випадку переходу прав власності на річ, щодо якої він встановлений.

Місцевим господарським судом вірно встановлена відсутність припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту, оскільки обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, була і залишається: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалу №14 та безпосередньо на причалі №14, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт (потреби, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причал №14 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій).

Положення постанови Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015р., наказу Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015р. не містять прямої вказівки на те, що правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін, а законодавцем не надано визначення поняття "спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу", тобто не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга.

Зазначеними актами не надано визначення поняття "спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу", не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга, та не передбачено, що вона включає в себе також надання права користування причалом, права користування причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо.

Відтак, послуга із забезпечення доступу до причалу не може замінити сервітут.

ЦК України прямо встановлює, що підставою встановлення будь-якого сервітуту є наявність у особи, яка не є власником (володільцем) відповідного майна, потреби, яка не може бути задоволена іншим способом. Таким чином, для ТОВ "Грінтур-Екс" підставою встановлення сервітуту була потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причал №14 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури.

За таких обставин, відсутні правові підстави для припинення договору про встановлення сервітуту згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

Позивач помилково ототожнює внесення послуги доступу до причалу до переліку послуг природніх монополій із встановленням єдиного (монопольного) механізму доступу до причалу.

Разом з тим, законодавство України, чинне на момент встановлення сервітуту (зокрема, Закон України "Про морські порти України"), передбачало різні правові механізми користування причалом. Вказані акти не містять прямої вказівки на те, що інші правові механізми користування, доступу до причалу мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін за такими механізмами, а ними лише врегульовано на законодавчому рівні додатковий правовий механізм доступу до причалу у формі відповідної послуги, яка не встановлена як обовязкова.

Послуга доступу до причалу, що передбачена вказаними Постановою Кабінету Міністрів України і наказом Міністерства інфраструктури України, не заміняє сервітут, права сервітуарія є ширшими за обсягом за право доступу до причалу, а сервітут як речове право користування чужим майном не є предметом регулювання вказаних актів.

Дослідивши матеріали справи, судовою колегією встановлено, що обставини, які заявлені в якості підстав для розірвання договору, не відповідають, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, нормами чинного законодавства.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи місцевим господарським судом були встановлені всі фактичні обставини справи на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правомірна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 05.04.2016р. по справі №915/92/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Н.М. Принцевська