РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року Справа № 906/129/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: представник не прибув;

від третьої особи 1: представник не прибув;

від третьої особи 2: представник не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД Комета" на рішення господарського суду Житомирської області від 14.04.16р. у справі № 906/129/16 (суддя Гансецький В.П.)

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД Комета"

до відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації (м.Коростишів)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача:

Третя особа 1: Житомирська державна адміністрація

Третя особа 2: Торчинська сільська рада

про зобов'язання вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ТД КОМЕТА» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 3-5) до ОСОБА_3 районої державної адміністрації Житомирської області (надалі Відповідач), в якій просить:

· зобовязати Відповідача прийняти рішення щодо укладення з Позивачем договору оренди земельної ділянки параметрами якої є: адреса - Україна, Житомирська область, Коростишівський район, населений пункт Торчин; кадастровий номер: :03:000:0002; площа - 6,56 га; призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням надрами; власник - Держава Україна в особі Відповідача; номер запису про право власності: 13033951; зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 22 січня 2016 року;

· зобовязати Відповідача укласти договір оренди земельної ділянки параметрами якої є: адреса - Україна, Житомирська область, Коростишівський район, населений пункт Торчин; кадастровий номер - :03:000:0002; площа - 6,56 га; призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням надрами; власник - Держава Україна в особі Відповідача; номер запису про право власності - 13033951; зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 22 січня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 3 березня 2016 року (а.с. 62-63), з підстав, наведених в даній ухвалі, було залучено до участі в справі в якості третьої особи на стороні Відповідача без самостійних вимог на предмет спору Житомирську обласну державну адміністрацію (надалі Третя особа 1) та Торчинську сільську раду (надалі Третя особа 2).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року (а.с. 140-143), з підстав, наведених в даному рішенні, в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням Позивач подав апеляційну скаргу (а.с. 150-153), в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року по справі № 906/129/16 та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюваним рішенням винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що позов поданий до Відповідача на тій підставі, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка зареєстрована на праві власності за Позивачем. Також, апелянт зауважує, що вважаючи на те, що Позивач має спеціальний дозвіл на користування надрами від 19 квітня 1999 року № 1839, на підставі якого, на переконання Позивача Відповідач зобов'язана прийняти рішення щодо укладення з Позивачем договору оренди вказаної земельної ділянки та укласти такий договір.

Ухвалою суду від 13 травня 2016 року (а.с. 148) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 8 червня 2016 року на 15 годину 10 хвилин.

Відповідч не скористалися правом подачі письмового відзиву на апеляційні скарги, що у відповідності частини 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представники Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 в судове засідання від 8 червня 2016 року не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 171-174). Причини неявки своїх повноважних представників Відповідач та Третя особа суду не повідомили. Жодних клопотань від Відповідача та Третіх осіб щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду явка сторін не була визнана обовязковою.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Численними рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти України визнано порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, зокрема, полягало у тому, що національними судами не забезпечено розгляд справи заявника в розумний строк через затримки у провадженні, в основному з вини судів.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору в правовому полі статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 , за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 8 червня 2016 року представник Позивача підтримав подану ним апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального права, просить скасувати дане рішення та прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника Позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач у зв'язку з отриманням спеціального дозволу на користування надрами № 1839 від 19 квітня 1999 року звернувся до Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 із заявами від 3 лютого 2016 року про укладення договору оренди земельної ділянки площею 6,56 га, кадастровий номер: :03:000:0002 без зміни її меж та цільового призначення з Позивачем (а.с. 12, 16, 20).

На підставі наказу від 19 грудня 2013 року № 630 Державною службою геології та надр України Позивачу виданий спеціальний дозвіл на користування надрами № 1839 від 19 квітня 1999 року для видобування незмінних габро-анортозитів, придатних для блоків та виробництва облицювальних виробів з них, відходи придатні для виробництва щебеню будівельного і каменю бутового (а.с. 24).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що на його заяву від 3 лютого 2016 року про укладення договору оренди земельної ділянки площею 6,56 га (кадастровий номер: :03:000:0002) без зміни її меж та цільового призначення від Відповідача не надійшло відповіді.

Крім того, Позивач вважає, що Відповідач зобов'язаний укласти з Позивачем договір оренди земельної ділянки площею 6,56 га, кадастровий номер :03:000:0002), але всупереч норм законодавства Відповідач ухиляється від здійснення свого обов'язку.

В зв'язку з тим, що Позивач вважає порушеним своє право, та звернувся в місцевий господарський суд з позовом про зобов'язання Відповідача прийняти відповідне рішення, та зобов'язання укласти договір оренди.

Колегія суду розглядаючи даний спір в площинні з'ясування обставин щодо правового обгрунтування наявності підстав щодо укладення такого договору враховує наступні положення діючого законодавства України.

Відносини землекористування врегульовані Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", який є спеціальним законом стосовно відносин, пов'язаних з орендою землі, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що: первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У відповідності до частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно частини 2 статті 327 Цивільного кодексу України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що: оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Колегія суду проаналізувавши дані положення діючого законодавства України, в контексті даних правовідносин, зазначає, що спеціальними нормами, котрі регулюють відносини у сфері здійснення землекористування є вищезазначені законодавчі акти, котрі мають імперативний характер саме для даних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся з позовом про зобов'язання Відповідача прийняти рішення щодо укладення договору оренди земельної ділянки, а також зобов'язати Відповідача укласти з Позивачем договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: с.Торчин Коростишівського району Житомирської області.

Водночас, в матеріалах справи відсутня будь-яка відмова чи погодження Відповідача як на укладення договору оренди земельної ділянки так і на відмову від укладення договору оренди, що в свою чергу не позбавляє Позивача, зважаючи, на його думку на таку бездіяльність Відповідача, оскаржити такі дії до суду.

При цьому, колегія суддів дослідивши матеріали справи, звертає увагу, що з відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2016 року вбачається, що власником земельної ділянки за кадастровим номером :03:000:0002 (адресою: с. Торчин) з державною формою власності даної земельної ділянки є саме Відповідач (а.с. 28-29).

Згідно матеріалів справи та пояснень представників Відповідача і Третіх осіб (а.с. 99-101) вбачається, що спірна земельна ділянка має цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов'язані з користуванням надрами, тобто, відноситься до земель промисловості.

Частини 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України визначають підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Зокрема ними встановлено, що: громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; ндивідуального дачного будівництва.

Зважаючи на імперативний характер даних норм матеріального права, судова колегія констатує, що районна державна адміністрація не наділена повноваженнями розпоряджатись землями промисловості.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до технічної документації та викопіювання, спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту села Торчин Коростишівського району Житомирської області, тобто в межах розпорядчих повноважень Третьої особи 2 (а.с.102-112).

Відповідно до частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 127 Земельного кодексу України, органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

У письмових "запереченнях" від 7 квітня 2016 року № 86 (а.с.101) на позовну заяву Третя особа 2 вказала, що сесією сільської ради прийняті рішення від 15 березня 2016 року № 33 та № 34 щодо надання Позивачу в оренду земельної ділянки площею 6,5618 га строком до 19 квітня 2017 року для розробки карєру Торчинського родовища габро-анортозитів (а.с. 120).

Зважаючи на описане вище рішення Третьої особи 2 (щодо надання дозволу на аоренду земельної ділянки) колегія суддів зауважує, що а ні Позивачем, а ні Відповідачем не надано доказів, з яких підстав за Відповідачем зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, якою фактично розпоряджається Третя особа 1 та яка знаходиться в межах території Третьої особи 1.

Поряд з тим, дослідивши підстави, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги саме в правовому полі норм матеріального права, колегія суддів вважає безпідставним посилання Позивача на статтю 18 Кодексу України про надра, зазначаючи, що наявність у Позивача спеціального дозволу на користування надрами № 1839 від 19 квітня 1999 року зобов'язує власника земельної ділянки укласти з ним договір оренди.

Згідно статті 18 Кодексу України про надра, надання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України. Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.

Статтею 23 Кодексу України про надра, визначено, що: землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Землевласники і землекористувачі, які є сільськогосподарськими товаровиробниками, частка сільськогосподарського товаровиробництва яких за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати підземні води (крім мінеральних) для сільськогосподарських, виробничих, а також власних господарсько-побутових потреб.

Видобування корисних копалин місцевого значення і торфу з застосуванням спеціальних технічних засобів, які можуть призвести до небажаних змін навколишнього природного середовища, погоджується з місцевими радами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Вказана норма статі 18 Кодексу України про надра не має нормативного характеру та містить лише розпорядчі приписи, які не передбачають обовязку розпорядників земельних ділянок приймати відповідні рішення та укладати договори оренди земельних ділянок з користувачами надр.

Між тим, зважаючи на вимогу Позивача про зобовязання Відповідача укласти договір оренди земельної ділянки, колегія суддів розглядає дану вимогу в площинні діючих положень чинного законодавства України та зауважує на такі положеня.

Відповідно до положень статті 6, 627 Цивільного кодексу України, свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору, які не суперечать положенням цього кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Статею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів.

Зокрема, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

В свою чергу, примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статею 187 Господарським кодексом України та статею 649 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Згідно з частиною 1 статті 649 Цивільного кодексу України, розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Із системного аналізу даних правових норм та матеріалів справи вбачається, що виходячи із змісту зазначених норм та принципу свободи договору, переддоговірні спори поділяються на: спори про спонукання до укладення договору (якщо одна із сторін ухиляється від його укладення) - спори з умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо його умов. При цьому, можливість розгляду судом цих спорів обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акту органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом).

Таким чином, колегія суддів зауважує, що необхідною підставою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідного переддоговірного спору між сторонами.

Протре, всупереч зазначеним нормам, Позивач, не зважаючи уже на наявність рішення Третьої особи 2 від 15 березня 2016 року про надання в оренду земельної ділянки, не дотримавшися переддоговірного порядку та звернувся до суду до того, як йому були надані відповіді (Відповідачем та Третіми особами) на його заяву від 3 лютого 2016 року щодо укладення договору оренди (а.с.128-130, 132,133).

Крім того, колегія суддів розглядаючи дані позовні вимоги в правовій площинні не наділена будь-якими нормами діючого законодавства України правом зобовязувати колегіальний орган, рішення якого приймається простою більшістю голосів, зобовязувати його голосувати тим чи іншим чином.

З врахуванням усього вищеописаного, судова колегія звертає увагу, що Позивач передчасно звернувся з позовом про зобовязання Відповідача укласти договір оренди земельної ділянки за відсутності належних доказів наявності спору між сторонами.

Окрім того, як встановлено вище в даній судовій постанові, вищенаведені норми чинного законодавства встановлюють певний порядок для того, щоб органом місцевого самоврядування було прийняте певне рішення про надання тієї чи іншої земельної ділянки та укладений договір даної земельної ділянки.

Суд відхиляє заперечення Позивача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД Комета" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року в справі № 906/129/16 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/129/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.