ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р.Справа № 915/91/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий) та суддів: Величко Т.А., Лашина В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справи між суддями)

секретар судових засідань ОСОБА_2

за участю представників :

ДП„Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП „Адміністрація морських портів України ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ТОВ „ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (всі на підставі довіреностей)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України

на рішення господарського суду Миколаївської області від 11.04.2016 р.

по справі № 915/91/16

за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ

про припинення договору від 04.07.2013р. № А2-А про встановлення сервітуту

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 р. Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (далі позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ (далі відповідач) про припинення договору від 04.07.2013 р. № А2-А про встановлення сервітуту.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на приписи статей 403, 406 ЦК України та зазначив, що у звязку з істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладені спірного договору, набранням чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України № 133-р від 14.12.2015 та внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 07.07.2015 до додатків постанови Кабінету Міністрів України № 405 від 03.06.2013, якими встановлено інший спосіб доступу до причалів, та доповнення щодо обмежень доступу до причалу, що використовується портовими операторами на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності; затверджено Наказом № 541 від 18.12.2015 тариф на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, відпала обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

23.12.2015 р. № 18-06/6890 позивач направив ТОВ ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ відповідачу, додаткову угоду № 2 щодо розірвання укладеного між ними договору про встановлення сервітуту з 01.01.2016 р., але відповідач листом від 29.012.2011 р. за вих. 29-12/1 повідомив позивача про відмову від підписання додаткової угоди № 2 та розірвання вказаного договору Що і обумовило позивач звернутись з цим позовом до суду (а.с. 3-7)

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 08.02.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі № 915/91/16. (а.с. 1)

26.02.2016 р., 29.03.2016 р. позивач до місцевого господарського суду подавав письмові пояснення, в яких зазначив, що починаючи з 01.01.2016 обставини, які існували на момент укладення договору про встановлення сервітуту щодо користування причалами та причальною інфраструктурою припинили свою дію. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 № 483 визначено перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту, наказом Мінінфраструктури України 18.12.2015 № 541 встановлені державні регульовані ціни (тарифи) та визначено напрям використання коштів.

Тобто, на теперішній час чинним законодавством унормовані відносини з використання причалів та встановлено, що кошти, отримані у якості сплати за спеціалізовану послугу використовуються ДП «АМПУ» для забезпечення утримання державного майна - причалів у належному експлуатаційному стані реконструкцію, модернізацію існуючих причалів у межах їх паспортних характеристик (довжини та ширини), а також на створення нових причалів. Більш того, зазначене є одним із завдань, покладених на ДП «АМПУ» відповідно до Закону, Тарифів, Статуту тощо.

Посилаючись на приписи ст. ст. 182, 319, 395, 401, 404, 402,403, 406, 627 ЦК України та ст. ст. 75, 136 ГК України позивач, зазначив, що сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Сервітут встановлено саме договором щодо речового права на майно, а саме користування майном, що перебуває у державній власності, а саме причалами та причальною інфраструктурою.

Законом покладаються на позивача обов'язки із забезпечення ефективного використання, підтримання у належному - стані та розвитку причалів із забезпеченням рівного доступу до них суб'єктів господарювання.

Отже, позивач як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та причальна інфраструктура, та на балансі якої вони числяться, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Таким чином, на теперішній час потреба сервітуарія портового опера гора підлягає задоволенню у законодавчо встановлений спосіб, а саме - шляхом надання спеціалізованої послуги (доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ»), що й повинно забезпечуватись Адміністрацією.

Позивач зазначив, що на теперішній час потреба сервітуарія - портового оператора підлягає задоволенню у законодавчо встановлений спосіб, а саме - шляхом надання спеціалізованої послуги (доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні ДП «АМПУ»), що й повинно забезпечуватись Адміністрацією.

Крім того, на думку позивача припинення сервітуту жодним чином не вплине на здійснення відповідачем навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням причалу. Тобто, надаючи спеціалізовану послугу позивач забезпечує в повному обсязі виконання навантажувально-розвантажувальних робіт портовим оператором у відповідності до технологічної карти навантажувально-розвантажувальних робіт.

Пославшись на ч. 2 ст. 16 ЦК України та постанову Верховного суду України від 23.02.2011 р. по справі № 6-26441св09, позивач зазначив, що він подав заяву про уточнення позовних вимог. (а.с.45-50; 119-129)

09.03.2016 р. відповідач до суду першої інстанції подав відзив на позов в якому проти позовних вимог заперечує, 30.03.2016 р. відповідач до суду першої інстанції подав пояснення, в яких посилаючись на приписи ст. ст. 401, 402, 406 ЦК України, відповідач зазначив, що сервітут є один з видів речового права, припинення якого може бути за наявністю окремих підстав визначених ст. 406 ЦК України. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд припинити дію договору сервітуту від 04.07.2013 р. №А2-А, що не узгоджується з положенням ст. 406 ЦК України та не відноситься до можливих способів захисту цивільних прав, що передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідач вважає, що відсутні підстави для припинення договору сервітуту, оскільки предмет сервітуту ним використовується у повній мірі, про що свідчить довідка від 04.01.2016 р. № 181412111.

Щодо можливості позивача і надалі виконувати спірний договір, то відповідач зазначив, що нерухоме майно, що є предметом сервітуту, продовжує перебувати на праві повного господарського відання та закріплене за позивачем.

Щодо постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 р. № 483, то з цього приводу відповідач зазначив, що жодним нормативним актом, на який посилається позивач, не передбачено розірвання договору сервітуту.

Щодо змісту та суті позовної вимоги, то відповідач зазначив, що ст. 16 ЦК України не передбачено обраного позивачем способу захисту, як припинення дії договору.

Щодо відсутності підстав для розірвання для розірвання договору про встановлення сервітуту, відповідач послався на приписи ст. ст. 509, 525, 526, 651, 652 ЦК України та зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для розірвання договору.

Відповідач також, зазначив, що між сторонами не укладалось жодних договорів, які б регулювали відносини сторін з питань замовлення і надання послуг доступу до причалу.

Крім того, відповідач зазначив, що необхідно врахувати практику Європейського суду з прав людини.

Відповідач також зазначив, що позивач, заяві про уточнення позовних вимог, змінив позовну вимогу. (а.с. 53-60; 130-133)

23.03.2016 р. позивач до суду першої інстанції подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд розірвати договір від 04.07.2013 р. № А2-А про встановлення сервітуту у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. (а.с. 110-115)

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.04.2016 р. (повний текст якого складено суддею Ковалем С.М. 18.04.2016р.) у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на приписи норм чинного законодавства України та зазначив, що здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб як через причали № 1, № 2.

Правовстановлюючі документи на право власності та право користування нерухомим та рухомим майном ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ наявні в матеріалах справи.

Крім того, листом від 30.11.2015 № 30-11 відповідач повідомив позивача, починаючи з грудня 2015 року планує здійснити випробування належного товариству та розташованого на причалах № 1, № 2 Миколаївського морського порту, обладнання Механічного судновантажувача NEUERO.

За таких обставин, наведена вище та підтверджена письмовими доказами (Робочими технологічними картами) технологія перевантаження вантажів на судна доводить, що повноцінне використання майна відповідача (а саме - нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалів № 1, № 2) неможливе без обтяження сервітутом майна позивача (причалів № 1, № 2 та приналежної до нього причальної інфраструктури), оскільки інакше (в інший спосіб) як через причали № 1, № 2 здійснення відповідачем перевантаження вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе.

Сервітут полягає в праві відповідача користуватися причалами № 1, № 2, підкрановими коліями, залізничними коліями та стрілочні переводи з метою виконання навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням належного відповідачу рухомого та нерухомого майна. Це узгоджується із положенням статті 401 ЦК України, згідно якого сервітутом є саме право користування чужим майном. Право користування є одним із прав власника майна поряд із правом володіння та розпорядження майном, при цьому, сервітут зберігає свою чинність у випадку переходу прав власності на річ, щодо якої він встановлений.

Позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Прийняття нормативно-правових актів не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, була і залишається: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт (потреби, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причалів № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій).

Сервітут надає відповідачу не тільки можливість користування причалом, а й також причальною інфраструктурою для задоволення своїх господарських потреб.

Законодавцем не надано визначення поняття спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга.

Натомість, ані постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, ані наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не передбачено, що спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу включає в себе також надання права користування причалом, права користування причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо.

Послуга із забезпечення доступу до причалу не може замінити сервітут.

ЦК України прямо встановлює, що підставою встановлення будь-якого сервітуту є наявність у особи, яка не є власником (володільцем) відповідного майна, потреби, яка не може бути задоволена іншим способом. Таким чином, для Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ підставою встановлення сервітуту була потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причали № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури.

Суду не подано будь-яких доказів, які б підтверджували припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, були і залишаються: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2 й продовжує здійснювати господарську діяльність. За таких обставин, відсутні правові підстави для припинення договору про встановлення сервітуту згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. (а.с.156-165)

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням 11.04.2016 р., до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся позивач, в якій просив рішення господарського суду Миколаївської області скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник, зазначив, що Законом покладається на ДП «АМПУ» обовязки із забезпечення ефективного використання, підтримання у належному стані державного майна, в тому числі причалів, а також портової інфраструктури, із забезпеченням рівного доступу до них субєктів господарювання. ДП «АМПУ» як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та причальна інфраструктура та на балансі якої вони обліковуються, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та ч.2 ст. 319 ЦК України). Посилаючись на приписи ст.ст. 395, 401, 402, 626 ЦК України скаржник зазначив, що сервітут встановлено договором щодо речового права на майно, а саме користування майном, що належить ДП «АМПУ» на праві господарського відання, а саме причалами та причальною інфраструктурою.

Скаржник звернув увагу суду, на те, що він не є учасником договору оренди, так як, передача причалів в оренду здійснюється відповідно до Закон України «Про оренду державного та комунального майна», а орендодавцем виступає Фонд державного майна України.

Посилаючись на зведений перелік субєктів природних монополій, який затверджений розпорядженням Антимонопольного комітету України від 28.11.2012 р. № 874-р ДП «АМПУ» здійснює надання «Спеціалізованих послуг у морському порту» на території Миколаївської області. З урахуванням цього скаржник вважає, що з 01.01.2016 р. припинена обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Скаржник зазначив, що нормами чинного законодавства встановлено, що позивач надає портовим операторам спеціалізовану послугу, та застосовує за її надання державні регульовані ціни тарифи, а портові оператори відповідно споживають спеціалізовану послугу та повинні сплачувати встановлені державні регульовані ціни тарифи.

Припинення сервітуту жодним чином не вплине (в частині унеможливлений) на здійснення відповідачем навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням причалу. На підтвердження зазначеного, як приклад зазначаємо, що подібні правовідносини склались між ДП «АМПУ» та ТОВ «Стивідорна Компанія Нікмет-Термінал», а саме між сторонами укладено Договір про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) від 02.02.2016 №14-П-МИФ-16, крім того, між сторонами укладена Додаткова угода №2 від 23.12.2015 про розірвання Договору сервітуту до Договору № 8А від 10.07.2013 (копії Договорів додаються).

Тобто, надаючи спеціалізовану послугу ДП «АМПУ» забезпечується в повному обсязі виконання навантажувально-розвантажувальних робіт портовим оператором у відповідності до технологічної карти навантажувально-розвантажувальних робіт. (т. 1 а.с. 188-187)

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 р., зазначену скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.06.2016 р. о 10:30 год., про що сторони згідно приписів ст. 98 ГПК України були повідомлені належним чином.

08.06.2016 р. відповідач до суду апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що проти неї він заперечує та просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

09.06.2016 р. позивач до суду першої інстанції подав письмові пояснення.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представники скаржника в усних поясненнях наданих суду підтримали скаргу і просили задовольнити її.

Представники відповідача в усних поясненнях наданих суду просили залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без мін.

Згідно ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст.101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, у відзиві на неї, дослідивши фактичні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається та це встановив місцевий господарський суд, що 04.07.2013 р. між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунайська судноплавно-стівідорна компанія» укладено договір № А2-А про встановлення сервітуту (далі договір сервітуту).

Відповідно до п. 1.1 договору сервітуту сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Відповідно до п. 2.1 договору сервітуту сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Відповідно до п. 3.1 договору сервітуту видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалів № 1, №2 та причальної інфраструктури (Додаток № 1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал № 1 (інв. № 1031046) 144,0 м.п., технологічна ширина 14,20 м.п.;

- причал № 2 (інв. № 1031047) 153,0 м.п., технологічна ширина 14,20 м.п.;

- залізничні колії № 15, (інв. 1031047) 10,71 м.п.;

- залізничні колії № 16, (інв. 1031047) 98,49 м.п.;

- залізничні колії № 15а, (інв. 1031050) 262,87 м.п.;

- залізничні колії № 16а, (інв. 1031051) 187,67 м.п.;

- підкранові колії (інв. № 1031052) 273,74 м.п. у дві нитки;

- ділянка колії № 219-221 (інв. №1031047) 12,58 м.п.;

- ділянка колії № 223-221 (інв. №1031047) 75,25 м.п.;

- стрілочні переводи № № 219, 221, 223 (інв. № № 1031053,1031054,1031056) 3од;

Відповідно до п. 3.2 договору сервітуту сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору сервітуту зміст сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору.

Відповідно до п. 4.2 договору сервітуту сервітут є строковим та оплатним.

Відповідно до п. 4.4 договору сервітуту сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України.

Відповідно до п. 4.5 договору сервітуту сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою.

Згідно із положеннями п. 8.6 договору сервітуту, володілець приймає на себе обовязок повідомляти письмово користувача про укладення договорів сервітуту, оренди або інших договорів щодо обєкту сервітуту або окремих його частин протягом трьох днів з дн укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 9.1.4 договору сервітуту володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України.

Згідно із положеннями п. 14.4 договору сервітуту одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

Пунктом 14.5 договору сервітуту сторони встановили, що цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди.

Відповідно до п. 14.6 договору сервітуту цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 405 Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту:

Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Наказом Міністерства інфраструктури України Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України від 18.12.2015 року № 541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за № 1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Вважаючи, що з Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року, яке набрало законної сили з 01.01.2016р., встановлюється інший спосіб доступу до причалу, позивачем листом від 23.12.2015 року № 18-06/6893 було направлено на адресу відповідача два примірника додаткових угод № 2 до договору сервітуту з пропозицією розірвання договору від 04.07.2013р. № А2-А та лист від 23.12.2015р. (а.с.23-24) щодо укладання договору про забезпечення доступу портового оператору до причалу. (а.с. 25).

Відповідач листами від 29.12.2015 року № 29-12/1 та від 29.12.2015 року № 29-12/2 повідомив позивача про те, що заперечує щодо розірвання Договору сервітуту та підписання Договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) (арк. 26-27).

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 ЦК України визначено, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо розірвання Договору сервітуту у судовому порядку посиланням на ст. ст. 651, 652, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

У відповідності до приписів ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до приписів статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно приписів ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1)в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Здійснивши системний аналіз зазначених норм права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Отже, звертаючись до суду з вимогою про розірвання Договору сервітуту за рішенням суду позивач зобовязаний був у відповідності до приписів ст.33 ГПК України довести належними та допустимими доказами одночасну наявність усіх чотирьох умов, визначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, виконання договору сервітуту не порушує співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору сервітуту, оскільки відповідач здійснює плату за користування сервітутом, як то визначено ст. 5 Договору сервітуту, що не спростовано позивачем.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності одночасного існування всіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин.

Суд апеляційної інстанції, вважає неправомірним посилання скаржника на те, що Договір сервітуту підлягає розірванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, оскільки прийняття Постанови КМУ № 483 від 07.07.2015 року та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року не є припиненням обставин, які були підставою для встановлення сервітуту на причали № № 1, 2 та причальну інфраструктуру.

Крім того, вказані вище нормативні акти не містять прямої вказівки стосовно припинення дії уже складених правовідносин між сторонами, що витікають із сервітуту, або зміни умови їх існування.

Посилання скаржника на те, що п. 5.5. Договору сервітуту суперечить чинному законодавству також не приймаються судом до уваги, оскільки ні сам договір сервітуту в цілому ні вказаний пункт не визнавався в судовому порядку недійсним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем в порушення приписів ст. 33 ГПК України не доведено припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

На переконання суду апеляційної інстанції виконання сторонами договору сервітуту ніяким чином не порушує співвідношення майнових інтересів сторін та не позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки позивачем не надано доказів невиконання відповідачем умов договору щодо оплати за користування чужим майном. А наказ МІУ № 541 не має відношення до плати, яка передбачена договором про встановлення сервітуту.

Як вже зазначалось вище згідно із п. 4.5 договору сервітуту, встановлено, що сервітут не позбавляє володільця (позивача) права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою. Тому, позивач має право використовувати об'єкти сервітуту у своїй господарській діяльності на власний розсуд.

Пунктом 8.6. договору сервітуту сторони встановили, що позивач має право укладати договори сервітуту, оренди, інші договори щодо обєкту сервітуту або окремих його частин, але має обовязок повідомити про укладення таких договорів відповідача. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, продовжують існувати та станом на сьогоднішній день не припинилися, речове право користування (сервітут), встановлене Договором, пройшло державну реєстрацію, відповідач не відмовлявся від Договору, належним чином вносив плату за користування сервітутом та продовжує її сплачувати. Вказане виключає можливість припинення встановленого сервітуту за Договором з підстав, встановлених п. 4. ч. 1 ст. 406 ЦК.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі та письмових поясненнях до неї, , які фактично повторюють доводи наведені скаржником при розгляді справи в суді першої інстанції і яким місцевий суд дав відповідну правильну оцінку, не приймаються, судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки спростовуються вищенаведеними встановленими судом фактичними обставинами, вищевикладеними нормами права та положеннями самого Договору сервітуту.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, у відповідності до приписів ст. 43 ГПК України повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та наявним у ній доказам, правильно застосував норми матеріального права, дотримавшись при цьому приписів та вимог господарсько-процесуального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Враховуючи викладене ат керуючись ст. ст. 33-34, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 11.04.2016 р. по справі №915/91/16 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцяти денний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: М.А. Мирошниченко

Судді: Т.А. Величко

ОСОБА_9