КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа№ 910/3234/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Остафійчук М.В. дов. від 27.04.2016 №13/1423,

Вацовська М.М. дов. від 11.03.2016 №2/1,

від відповідача не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 (підписане 19.04.2016)

у справі №910/3234/16 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання частково недійсним пункту договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» (далі - ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія», або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», або відповідач) про визнання недійсним п.7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 28.08.2012 №12/944-БО-15 в частині додаткової сплати продавцю, крім суми заборгованості, за прострочення понад 30 днів штрафу у розмірі 7% від суми прострочення платежу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 у справі №910/3234/16 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України та узгоджується з свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є незаконними та необґрунтованими, оскільки волевиявлення сторін договору купівлі-продажу природного газу від 28.08.2012 №12/944-БО-15 є обмеженим як зі сторони економічних, так і політичних процесів, які відбуваються в державі. Відтак, враховуючи положення ст.549 ЦК України, за твердженнями скаржника, штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - термінів виконання грошових зобов'язань за договором купівлі-продажу свідчить про подвійне застосування цивільно-правової відповідальності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 колегією суддів у складі: головуючий суддя Рябуха В.І., судді: Пашкіна С.А., Ропій Л.М. прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі №910/3234/16, розгляд скарги призначено на 08.06.2016. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28.

Доказом належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали суду від 16.05.2016) - 18.05.2016 відповідачу, - 20.05.2016 позивачу, які долучені до матеріалів справи.

Розпорядженням від 07.06.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. на лікарняному.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 07.06.2016, в зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. на лікарняному, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Рябуха В.І., судді: Ропій Л.М., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 вказаною вище колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 у справі №910/3234/16.

У судовому засіданні 08.06.2016 представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про дату та час його проведення повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.08.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 12/944-БО-15 (далі - договір), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п.7.1 договору).

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Тобто, між сторонами виникли договірні правовідносини.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору (ст.3 ЦК України).

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 ЦК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України /далі ГК України/ є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Частина 1 ст.546 ЦК України визначає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частина 1 ст.230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено, зокрема, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій є штраф та пеня, які є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Умовами договору передбачено, що за прострочення сплати грошового зобов'язання у покупця настає відповідальність у вигляді пені, а за невиконання зобов'язання понад 30 днів - відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Правова позиція щодо правомірності нарахування одночасно пені та штрафу також викладена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2014 №14, згідно якої застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки відповідно до ст.230 ГК України штраф та пеня є видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. В межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій

Окрім того, у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Посилання ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» на практику Верховного Суду України, як усталені правові висновки, зокрема, на постанову від 21.10.2015 у справі №3-74гс15 судом апеляційної інстанції не приймається до уваги, оскільки в даних справах різні предмети спору, а відтак, різний характер правовідносин.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачем, всупереч ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, не доведено в установленому законом порядку факту порушення оспорюваним пунктом договору будь-яких положень цивільного законодавства, оскільки сторони при укладенні оспорюваного пункту договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд узгодили його умови, у зв'язку з чим у господарського суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Доводи скаржника в частині покладення на нього подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 у справі №910/3234/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/3234/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай