ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р.Справа № 922/879/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Управління фінансів Жовтневого району Департаменту бюджету і фінансів Харківської міської ради, м. Харків
про стягнення 10 655,44 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №38-1871 від 28.05.2010 р.

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №8-07/69 від 29.04.2016 р.,

ОСОБА_3, посвідчення №1054

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Управління фінансів Жовтневого району Департаменту бюджету і фінансів Харківської міської ради (відповідача) про стягнення заборгованості за невиконання договірних зобов'язань за договором №2083 від 01.01.2002 р. за період з грудня 2010 р. по березень 2011 р. в розмірі 10 655,44 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, підтримав клопотання (вх.№16053 від 17.05.2016 р., вх.№19091 від 09.06.2016 р.) про визнання поважними причин пропущення позовної давності відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить в позові відмовити, підтримав заяву (вх.№16039 від 17.05.2016 р.) про застосування до позовних вимог позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Ухвалою суду від 17.05.2016 р. продовжено строк розгляду спору у даній справі на 15 днів.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив таке.

01.01.2002 року між позивачем (енергопостачальна організація) та відповідачем (споживач) був укладений договір №2083 про постачання теплової енергії (далі - договір), зі змінами, внесеними Додатковою угодою від 01.06.2008 р. до договору (а.с. 16-22).

Згідно з п. 1.1. договору позивач зобов'язався постачати відповідачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.2. договору обидві сторони зобов'язались керуватися Правилами користування тепловою енергією, затвердженими наказом Міненерго України і Державним комітетом з будівництва, архітектури і житлової політики України від 28.10.1999 р. №307/262.

Згідно з п. 10.1. договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2002 р.

Відповідно до п. 10.4. договору даний договір є чинним.

Згідно з ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої договірні зобов'язання належним чином, на підставі Розпорядження про початок та кінець опалювального сезону у м. Харкові 2010-2011 років та умов договору здійснив постачання теплової енергії до будівлі відповідача, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 19.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується наявним у справі актом включення споживача до джерела теплової енергії, підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленими їх печатками та актом відключення споживача від джерела теплової енергії, підписаним уповноваженим представником позивача скріпленим його печаткою (а.с. 9).

За умовами п. п. 6.1., 6.2. договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 3-х примірниках) на відпуск-отримання теплової енергії.

Відповідно до п. 6.3. договору відповідач зобов'язався за 10 днів до початку розрахункового періоду сплатити позивачу вартість, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Позивач разом з супровідним листом від 04.01.2012 р. за вих. №200 надіслав відповідачеві акти виконаних робіт по відпуску теплової енергії та рахунки-фактури за спожиту відповідачем за період з грудня 2010 р. по березень 2011 р. теплову енергію на загальну суму 10 655,44 грн. за №17600-4091 від 31.12.2010 р. за грудень на суму 2 849,01 грн., №17600-4091 від 31.01.2011 р. за січень на суму 4 022,88 грн., №17600-4091 від 09.03.2011 р. за лютий на суму 4 435,00 грн. та №17600-4091 від 06.04.2011 р. за березень на суму 2 173,70 грн. (а.с. 10-15).

Проте відповідач дані акти виконаних робіт по відпуску теплової енергії не підписав, рахунки-фактури не оплатив.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача перед позивачем за період з грудня 2010 р. по березень 2011 р. утворилась заборгованість за теплову енергію в розмірі 10 655,44 грн., яка залишається непогашеною.

З огляду на викладені обставини і приписи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за теплову енергію в розмірі 10 655,44 грн. за період з грудня 2010 р. по березень 2011 р. є правомірними та обґрунтованими.

Отже, права позивача є порушеними та підлягають захисту.

Разом з тим, відповідач подав до суду заяву (вх.№16039 від 17.05.2016 р.) про застосування до позовних вимог позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Позивач, в свою чергу, заявив клопотання (вх.№16053 від 17.05.2016 р., вх.№19091 від 09.06.2016 р.) про визнання поважними причин пропущення позовної давності відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Розглянувши заяву відповідача про застосування позовної давності та дослідивши доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності, суд дійшов таких висновків.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До спірних взаємовідносин застосовується загальна позовна давність, яка згідно зі ст. 257 ЦК України становить три роки.

Частинами 4 та 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У даному випадку про порушення своїх прав позивач довідався (мав довідатись) у березні 2011 р. (останній акт виконаних робіт по відпуску теплової енергії за березень 2011 р. від 06.04.2011 р., а.с. 15), але з даним позовом позивач звернувся до господарського суду Харківської області 25.03.2015 р., що підтверджується вхідним штампом канцелярії господарського суду Харківської області (а.с. 4).

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за невиконання договірних зобов'язань за договором №2083 від 01.01.2002 р. за період з грудня 2010 р. по березень 2011 р. в розмірі 10 655,44 грн. подано позивачем з пропуском встановленої законом трирічної позовної давності (ст. 257 ЦК України).

При цьому суд не погоджується з твердженням позивача про те, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, оскільки належних доказів цього суду не надано, а посилання позивача у клопотанні (а.с. 49-50) на велику кількість споживачів, до яких позивач не має можливості одразу пред'явити позови, а також на те, що КП "Харківські теплові мережі" є неприбутковою організацією, не доводить обєктивної неможливості заявлення позивачем даного позову протягом трьох років (ст. 257 ЦК України), починаючи з березня 2011 року.

За таких обставин, суд відмовляє позивачеві у заяві про визнання поважними причин пропущення позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи той факт, що позовну заяву було подано позивачем до суду зі спливом позовної давності, суд вважає заяву відповідача про застосування позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України) обґрунтованою і такою, що є підставою для відмови позивачеві у позові про стягнення з відповідача заборгованості за невиконання договірних зобов'язань за договором №2083 від 01.01.2002 р. за період з грудня 2010р. по березень 2011 р. в розмірі 10 655,44 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. ст. 6, 11, 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 275 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовлено повністю.

Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_4