номер провадження справи 30/39/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016 Справа № 908/1098/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 18/24, поверх 10, фактична адреса: 69083, м. Запоріжжя, вул. Автострадна, 9)

до відповідача-1: Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 11/15)

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Термінатор Плюс (69035, АДРЕСА_1)

про стягнення 1 118 563,04 коп.

Суддя Кагітіна Л.П.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача ОСОБА_1, директор, протокол загальних зборів № 4 від 19.11.2012р.;

ОСОБА_2, довіреність № 1 від 23.05.2016 р.;

від відповідача-1 ОСОБА_3, довіреність № УХП-б/н від 10.05.2016 р.;

від відповідача-2 не з'явився;

До господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування з позовною заявою про стягнення солідарно з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач та Товариства з обмеженою відповідальністю Термінатор Плюс 1 118 563,04 грн. заборгованості, в т.ч.: 631 932,06 грн. основного боргу, 43 308,99 грн. пені, 36 357,74 грн. 3% річних та 406 964,25 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 525, 526, 549-554, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України та умови договору поставки №ЦХП-03-05713-01 від 04.09.2013 р. та договору поруки № 31/01/2014-ЦХП-03-05713-01 від 31.01.2014 р. Вказує, що, в супереч умовам договору поставки та вимогам чинного законодавства, відповідачем-1 вартість поставленої на виконання договору продукції не сплачено, станом на час подачі позову заборгованість складає 631 932,06 грн. Неналежне виконання відповідачем-1 своїх зобовязань щодо своєчасності розрахунків, за доводами позивача, є підставою для покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді передбачених договором та законом санкцій. Солідарне стягнення заборгованості з відповідача-2 позивач обґрунтовує умовами договору поруки, згідно з яким ТОВ Термінатор Плюс поручилося перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобовязань за договором поставки.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25.04.2016 р. порушено провадження у справі № 908/1098/15, присвоєно справі номер провадження № 30/39/16, розгляд якої призначено на 26.05.2016 р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду і вирішення справи по суті.

На підставі ст. 77 ГПК України ухвалою суду від 26.05.2016 р. за клопотанням відповідача-1 розгляд справи відкладався до 13.06.2016 р.

В судовому засіданні 13.06.2016 р. розгляд справи продовжено.

За письмовим клопотанням представників позивача та відповідача-2 фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представники позивача у судовому засіданні в повному обсязі підтримали вимоги позовної заяви та викладені у наданих суду додаткових поясненнях доводи. Відзначають, що сума основного боргу в розмірі 631 932,06 грн. є залишком боргу за видатковою накладною № 6 від 30.01.2014 р., зобовязання по оплаті якого настало 22.05.2014 р. В додаткових поясненнях позивач зазначає, що станом на час розгляду справи заборгованість відповідача-1 за Договором залишається незмінною, позовні вимоги щодо солідарного стягнення підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на позов та раніше надане клопотання про застосування судом строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені.

У відзиві на позов відповідач-1 проти наявності заборгованості у визначеному позивачем розмірі в сумі 631 932,06 грн. не заперечує. Несплату заборгованості пояснює тим, що на адресу ДП «Укрзалізничпостач» неодноразово направлялися запити слідчих органів щодо надання документів, які стосуються взаємовідносин з ТОВ «ТД «Енергетичне машинобудування». Вказане, на думку відповідача-1, є підставою вважати позивача недобросовісним контрагентом. Разом з тим, вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення пені. Посилаючись на приписи ч. 6 ст. 232 ГК України та п. 2 ст. 258 ЦК України, вважає пропущеним строк позовної давності щодо стягнення пені, просить в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення пені в сумі 43 308,99 грн. відмовити. Також, відповідачем-1 до відзиву надано клопотання № б/н від 19.05.2016 р. про застосування судом строку позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення пені. За наведеними відповідачем поясненнями, за останньою видатковою накладною строк позовною давності сплив 20.05.2015 р.

Відповідач-2 представника у судове засідання не направив.

До початку судового засідання канцелярією господарського суду Запорізької області отримано відзив ТОВ «Термінатор Плюс», в якому відповідач-2 проти заявлених до нього солідарних вимог заперечує. За доводами відповідача-2, у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя - ТОВ Термінатор Плюс про виконання порушеного зобов'язання ДП МТЗЗТУ Укрзалізничпостач щодо сплати заборгованості за до говором поставки, починаючи з 22.05.2014р., протягом наступних шістьох місяців, тобто до 19.12.2014 р. При цьому відзначає, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження звернення до відповідача-2 з відповідною вимогою як до пору чителя, а отже договір поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є припи неним з 19.12.2014 р. Вимоги позивача до відповідача-1 вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, просить справу розглядати без участі представника відповідача-2.

Відповідно до підпункту 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 189 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У відповідності до вказаних вимог, відповідач про час та місце слухання даної справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при неподанні відзиву на позовну заяву і витребуваних господарським судом матеріалів справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи наведене та наявність заяви відповідача-2 про розгляд справи за відсутності його представника, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача-2 за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 13.06.2016 р. справу розглянуто за наявними матеріалами, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд

ВСТАНОВИВ:

04.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергетичне машинобудування» (Постачальником, позивачем у справі) та Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (Замовником, відповідачем-1 у справі) було укладено договір пос тавки № ЦХП-03-05713-01 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобовязався поставити та передати у власність, а Замовник прийняти та оплатити Продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується у специфікації, яка є невідємною частиною Договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Відповідно до п. 4.3 Договору загальна сума даного договору на момент його підписання складає 5 646 054,57 грн., крім того ПДВ 20% - 1 129 210,91 грн., що разом становить 6 775 265,48 грн.

Відповідно до п. 5.1. договору позивач здійснює поставку продукції ав томобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ до матеріального складу ДП «Укрзалізничпостач»: Київська область, м. Фастів, вул. Шевченко, 48, (відповідно до Правил Інкотермс в редакції 2010р.). Вантажовідправником продукції може бути третя особа, зазначена Постачальником.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що поставка продукції здійснюється партія ми протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки Замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Замовника до прийому продукції. Кожна партія продукції постачається протягом 45-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника., якщо інше не вказано в рознарядці.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата кожної партії поставленої продукції по даному договору проводиться Замовником протягом 75-ти банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п.5.2.

Датою оплати вважається дата відправлення коштів Замовником за банківськими реквізитами Постачальника (п. 6.2 Договору).

Відповідно до п. 10.6 Договору, в разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію Замовник сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Строк дії Договору з моменту його підписання обома сторона до 31.12.2013 р., а в разі потреби Замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою до повного виконання (п. 13.7 Договору).

Також, 31.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергетичне машинобудування» (Кредитором, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінатор Плюс» (Поручителем, відповідчем-2) було укладено договір поруки №31/01/2014-ЦХП-03-05713-01(надалі Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель зобовязався солідарно відповідати перед Кредитором за виконання ДП МТЗЗТУ «Укрзалізнипостач» (Боржником) зобовязань за договором поставки № ЦХП-03-05713-01, укладеного 04.09.2013 р. між Кредитором і Боржником в розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча грн. 00 коп.).

Пунктом 8.1 Договору поруки визначено, що цей договір набирає сили з моменту його підписання і діє до повного виконання взаєморозрахунків між сторонами.

09.09.2013 р. ДП МТЗЗТУ «Укрзалізничпостач» на адресу позивача надано ОСОБА_4 № ЦХП-20/5533 на поставку відповідно до умов Договору продукції на загальну суму 6 418 780,21 грн., з ПДВ, згідно зазначених у таблиці найменувань.

Також, 30.01.2014 р. відповідачем-1 направлено на адресу позивача ОСОБА_4 №ЦХП-20/456 на поставку переліченої у таблиці продукції на суму 1 352 705,11 грн.

Як вказує позивач, ним на виконання Договору поставки згідно видаткових накладних було передано відповідачу-1 заявлену ним продукцію на загальну суму 7 550712,27 грн.

В свою чергу, відповідачем-1 вартість поставленої продукції було сплачено частково в сумі 6 918 780,21 грн., що призвело до утворення заборгованості в сумі 631 932,06 грн.

01.05.2015 р. сторонами Договору підписано акт звірки поставок та розрахунків між ДП «Укрзалізничпостач» та ТОВ «ТД «Енергетичне машинобудування», згідно з яким станом на 01.05.2015 р. заборгованість за Договором складає 631 932,06 грн.

Неналежне виконання відповідачем-1 своїх зобовязань щодо своєчасності розрахунків, за доводами позивача, є підставою для покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді передбачених договором та законом санкцій.

Позовні вимоги про солідарне стягнення з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач та Товариства з обмеженою відповідальністю Термінатор Плюс 1 118563,04 грн. заборгованості, в т.ч.: 631 932,06 грн. основного боргу, 43 308,99 грн. пені, 36 357,74 грн. 3% річних та 406 964,25 грн. інфляційних втрат, є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, вислухавши представників позивача та відповідача-1, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України), згідно з якою господарські зобовязання між субєктами господарювання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на Договорі поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем-1 склалися господарські відносини на підставі укладеного між сторонами договору, які породили взаємні обовязки: обовязком позивача стало передання продукції відповідачу-1, а обовязком відповідача-1 прийняття продукції і оплата її вартості на умовах, визначених Договором.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з долучених до справи належним чином засвідчених копій видаткових накладних № 63 від 10.09.2013 р., № 64 від 11.09.2013 р., № 68 від 13.09.2013 р., № 77 від 30.09.2013 р., № 98 від 31.10.2013 р., № 115 від 29.11.2013 р., № 6 від 30.01.2014 р. (арк. справи 30-73), позивач на виконання своїх договірних зобовязань поставив відповідачу-1 товар на загальну суму 7 550 712,27 грн. Отримання відповідачем-1 товару на вказану суму підтверджується підписом уповноваженого представника покупця на цих накладних, а також наданими позивачем копіями товарно-транспортних накладних на кожну поставку. На оплату виставлені відповідні рахунки.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з приписами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Як вже зазначалося вище, пунктом 6.1 Договору визначено, що оплата кожної партії поставленої продукції по даному договору проводиться Замовником протягом 75-ти банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2.

Судом встановлено строк оплати (останній день) вартості товару, отриманого за видатковими накладними: № 63 від 10.09.2013 р. 24.12.2014 р., № 64 від 11.09.2013 р. 25.12.2014 р., №68 від 13.09.2013 р. 27.12.2014 р., № 77 від 30.09.2013 р. 21.01.2014 р., №98 від 31.10.2013 р. 21.02.2014 р., № 115 від 29.11.2013 р. 25.03.2014 р., № 6 від 30.01.2013 р. 21.05.2014 р.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав свої зобовязання та передав відповідачу-1 товар на суму 7 550 712,27 грн. Вартість товару відповідачем-1 у визначений договором строк не сплачено, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за отриманий від позивача товар, яка станом на момент подання позову та на час розгляду справи становить 631 932,06 грн. Наведені обставини відповідачем-1 не заперечуються. Доказів погашення суми боргу за отриманий товар відповідачем суду не надано.

Також, суд приймає до уваги, що згідно з підписаним сторонами Договору актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.05.2015 р. заборгованість відповідача-1 за Договором перед позивачем становить 631 932,06 грн.

Згідно з чинним законодавством України, акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили як доказу наявності обов'язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов'язку. Проте, в розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами.

Враховуючи вимоги ст. 599 ЦК України, згідно якої зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд вважає правомірними позовні вимоги ТОВ «ТД «Енергетичне машинобудування» про стягнення з відповідача-1 631 932,06 грн. заборгованості за отриману за Договором продукцію і задовольняє їх в повному обсязі.

Також, в звязку з тим, що відповідач-1 припустився прострочення по сплаті вартості отриманого товару, позивачем заявлено до стягнення 43 308,99 грн. пені, 36 357,74 грн. 3% річних та 406 964,25 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобовязання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Пунктом 4 ст. 231 ГК України встановлено: у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, частиною 6 статті 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Аналогічні положення містяться в ст.ст. 549-551, 611 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» (далі Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

При цьому, статтею 3 вищезгаданого Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В свою чергу, п. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 10.6 Договору поставки передбачено, що в разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію Замовник сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем-1 виконання грошових зобов'язань, вимоги про стягнення з нього суми пені, інфляційних втрат та 3% річних заявлені позивачем обґрунтовано.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, суд дійшов до висновку, що вони є вірними, складеними відповідно до умов договору та чинного законодавства. Судом встановлено, що вимоги про їх стягнення заявлено обґрунтовано у визначених позивачем сумах (43 308,99грн. пені, 36 357,74 грн. 3% річних та 406 964,25грн. інфляційних втрат).

При цьому суд приймає до уваги, що позивачем в розрахунках при визначенні періоду нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних датою виникнення зобовязання по оплаті отриманого відповідачем-1 товару встановлюється дата отримання партії товару за останньою видатковою накладною від 30.01.2014 р., зобовязання по оплаті якої настало 21.05.2014 р., тому нарахування цілком обґрунтовано проведено з 22.05.2014 р.

Разом з тим, відповідачем-1 було подано заяву про застосування судом строку позовної давності щодо стягнення пені. Зважаючи на подану відповідачем-1 заяву про застосування строків позовної давності до вимоги позивача про стягнення пені, судом встановлено, що розрахунки позивача щодо суми пені виходять за межі строків позовної давності.

Відповідач-1 у письмовій заяві від 19.05.2016 р. вказує на пропуск позивачем встановленого законом строку позовної давності щодо стягнення пені, у звязку з чим просить відмовити в позові в частині стягнення пені в сумі 43308,99 грн. За доводами відповідача-1, позивач протягом шестимісячного строку від дня, коли зобовязання щодо сплати вартості отриманої продукції за останньою поставкою мало бути виконано відповідачем-1 з 20.05.2014 р. по 20.05.2015 р., не скористався своїм правом застосувати до відповідача-1 штрафні санкції у вигляді пені, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог з огляду на пропуск позовної давності.

Відповідно до норм ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Господарським судом, було зясовано не дотримання позивачем правил обчислення процесуальних строків щодо вимоги про стягнення пені, які є важливими для господарського процесу взагалі та для забезпечення прав і свобод учасників судового процесу особливо.

Процесуальні строки це встановлені законом або судом строки у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Частина 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо строк виконання зобовязання не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про його виконання.

Пунктом 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.13 № 10, визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Господарським судом встановлено, що пеня нарахована відповідачу з 22.05.2014 р. по 22.11.2014 р. Позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою лише 25.04.2016 р., тобто після спливу спеціального строку позовної давності за вимогами про стягнення пені за період з 22.05.2014 р. по 22.11.2014 р.

Оскільки строк позовної давності за вимогою про стягнення 43308,99 грн. пені не переривався, відповідно він остаточно сплив 21.05.2015 р.

Згідно із загальним правилом, після закінчення строку позовної давності особа втрачає можливість удатися до судового захисту порушеного права.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), незалежно від того, чи має місце порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Позивач з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності з поважних причин до суду не звертався.

За таких обставин, господарський суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача-1 пені за період з 22.05.2014 р. по 22.11.2014 р.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про правомірність вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 суми 36 357,74 грн. 3% річних та 406 964,25 грн. інфляційних втрат, які підляють задоводенні. У стягненні пені суд відмовляє.

Відносно вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості з відповідача-2, які обґрунтовуються умовами Договору поруки, суд не знаходить підстав для солідарного стягнення заборгованості Боржника з Поручителя, зважаючи на наступне.

Частиною 2 ст. 196 ГК України визначено, що у разі, якщо це передбачено законодавством або договором, зобовязання повинно виконуватися солідарно. При солідарному виконанні господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, відповідно до приписів законодавства порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення основного зобовязання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобовязання. Обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, тому поручитель несе відповідальність у обємі, передбаченому кредитним договором.

За умовами Договору поруки № 31/01/2014-ЦХП-ОЗ-05713-01 від 31.01.2014 р. відповідач-2 - ТОВ «Термінатор Плюс» поручився перед позивачем за виконання відповідачем-1 зо бов'язань за договором поставки № ЦХП-03-05713-01 від 04.09.2013 р. в розмірі 1 000,00грн. (одна тисяча грн. 00 коп.)

Отже, Договір поруки передба чає відповідальність відповідача-2 в розмірі 1000,00грн. (одна тисяча грн. 00 коп.) Стяг нення з нього більшої суми не передбачено ані умовами Договору, ані чинним законодавством.

Крім того, згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний пері од у часі, з настанням якого пов'язана подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Згідно із п. 8.1 Договору поруки цей договір набирає сили з моменту його підписання і діє до повного виконання взаєморозрахунків між сторонами.

Дана умова договору не може бути визнана в якості встановленого сторонами строку припинення дії поруки, оскільки вона суперечить ч. 1 ст. 251 ЦК України, тому в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку ви конання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки відповідач-1 оплачує за кожну партію продукції протягом 75 банківських днів з моменту її отримання. Тобто, враховуючи дату останньої поставки, право вимоги у позивача до відповідача-1 виникло з 22.05.2014 р.

Таким чином, у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя - ТОВ «Термінатор Плюс» про виконання порушеного зо бов'язання Боржника - Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» щодо сплати заборгованості за до говором поставки, починаючи з 22.05.2014 р., протягом наступних шістьох місяців, тобто до 22.11.2014 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до відповідача-2 з вимогою як до Поручителя не звертався, тобто договір поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є припи неним з 23.11.2014 р. обовязку

Дана правова позиція також узгоджується з постановою Пленуму Вищого спеціалі зованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п. 24) та в постановах Верховного Суду України від 18.07.2012 р. у справі №6-78цс12, від 21.05.2012 р. у справі №6-48цс11 та інших, прийня тих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подіб них правовідносинах. Зазначені рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутність підстав для покладення на відповідача-2 солідарного обовязку за зобовязаннями Боржника перед Кредитором, тому у задоволенні позивних вимог до відповідача-2 суд відмовляє.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційним Судом України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. у справі № 11-рп/2012 зазначено, що за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

За положеннями статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На підставі викладеного вище, позовні вимоги відносно відповідача-1суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з відповідача-1 631 932,06 грн. основного боргу, 36 357,774 грн. 3% річних та 406 964,25 грн. інфляційних втрат, всього 1 075 254,05 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача-1 пені суд відмовляє з огляду на пропуск строку позовної давності. Відносно заявлених позовних вимог до відповідача-2 суд відмовляє у задоволенні з огляду на їх необґрунтованість.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК витрати зі сплати суми судового збору покладаються на позивача та відповідача-1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 22, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування (м. Київ) до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач (м. Київ) задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 11/15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування (01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 18/24, 10 поверх, ) 631 932 (шістсот тридцять одна тисяча девятсот тридцять дві) грн. 06 коп. основного боргу, 36 357 (тридцять шість тисяч триста пятдесят сім) грн. 74 коп. - 3% річних, 406 964 (чотириста шість тисяч девятсот шістдесят чотири) грн. 25 коп. інфляційних витрат та 16 128 (шістнадцять тисяч сто двадцять вісім) грн. 78 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування (м. Київ) до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України Укрзалізничпостач (м. Київ) відмовити.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енергетичне машинобудування (м. Київ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Термінатор Плюс (м. Запоріжжя) відмовити повністю.

Суддя Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 16.06.2016 р.