РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016№910/3018/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу №910/3018/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Собин», м. Переяслав-Хмельницький Київської області,

до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокуратура Київської області, м. Київ,

про стягнення 175 000 грн.,

за участю представників:

позивача - Малеванчука І.В. (довіреність від 01.12.2015 №263);

відповідача - Григолінського С.О. (довіреність від 28.03.2016 №14/20-06-16);

третьої особи - Галась О.М. (довіреність від 13.01.2016 №05/2-35вих-16).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (далі - Компанія) 75 000 грн. заборгованості з оплати послуг зі зберігання майна за листопад і грудень 2015 року та січень 2016 року, переданого відповідачем позивачу згідно з договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 (далі - Договір).

Позовні вимоги мотивовані тим, що: 24.10.2013 Товариством та Компанією укладено Договір; позивачем було надано відповідачу послуги із зберігання майна протягом дії Договору на суму 394 237 грн., які відповідачем в період з 06.11.2013 по 10.06.2015 було перераховано позивачу окремими платежами; проте, відповідач не забрав зі складу позивача майно, яке передавалось на зберігання; стягненню підлягає заборгованість починаючи з листопада 2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2016 порушено провадження у справі.

Позивач 09.03.2016 подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Компанії 100 000 грн. заборгованості за листопад і грудень 2015 року та січень і лютий 2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.03.2016 вказану заяву прийнято судом до розгляду.

Товариство 08.04.2016 подало суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Компанії 125 000 грн. заборгованості за період з листопада 2015 року по березень 2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.04.2016 вказану заяву прийнято судом до розгляду.

Відповідач 08.04.2016 подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив таке:

- Компанією та товариством з обмеженою відповідальністю «Фаворит-2004» (далі - ТОВ «Фаворит-2004») 12.11.2012 укладено договір відповідального зберігання №10-12-87/508, відповідно до умов якого Компанією передано ТОВ «Фаворит-2004» на зберігання сільськогосподарське обладнання, що підтверджується актами приймання-передачі від 28.11.2012 №1, від 18.11.2012 №2, від 30.11.2012 №3, від 30.11.2012 №4 та від 12.12.2012 №5; порушуючи умови договору відповідного зберігання від 12.11.2012 №10-12-87/508 ТОВ «Фаворит-2004» не повернуло в добровільному порядку майно, що перебувало на зберіганні, що підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 16.10.2013 у справі №910/16658/13, яким зобов'язано ТОВ «Фаворит-2004» повернути Компанії майно, загальна вартість якого складає 114 081 716,37 грн.;

- Товариство, у якого ТОВ «Фаворит-2004» орендувало складське приміщення, листом від 30.07.2013 №251 повідомило, що на підставі ухвали Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2013 старшим слідчим Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчуком І.М. 29.07.2013 проведено огляд складського приміщення та майна, що знаходиться на території Товариства за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38, і складено протокол огляду;

- 13.08.2013 старшим слідчим Зінчуком І.М. за участю директора Товариства Босого П.М. повторно проведено огляд місця події та складено відповідний протокол; постановою старшого слідчого Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчука І.М. від 14.08.2013 вилучені в ході проведення огляду складського приміщення речі, відповідно до протоколу огляду від 13.08.2013, визнано речовими доказами; вказаною постановою визначено зазначені в ній речові докази передати на відповідальне зберігання Компанії; у зв'язку з викладеним Товариством і Компанією укладено Договір відповідно до якого за актом приймання-передачі Компанія передає, а Товариство приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні №0000149;

- проте вилучення і передача Компанії речових доказів, тобто майна, яке перебувало на зберіганні у ТОВ «Фаворит-2004», не відбулося; відсутній будь-який документ, який би свідчив про фактичну передачу на зберігання Компанії речових доказів; між Компанією та Товариством не було складено ні акта приймання-передачі майна, ані іншого документа, який би засвідчив, що Товариство отримало відповідне майно зберігання;

- не передання речових доказів Компанії підтверджується листом прокуратури Київської області (далі - Прокуратура) від 14.12.2015 №14/2261, в якому вказано, що вирішення питання щодо повернення майна Компанії на даний час неможливе, що також було викладено і в листі Прокуратури від 04.03.2016 №05/2-307;

- фактичне володіння речовими доказами, які є предметом Договору, здійснює сторона обвинувачення, яка згідно із статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 (далі - Порядок), і повинна нести витрати пов'язані із зберіганням чи пересиланням речових доказів.

Компанія 28.04.2016 подала суду додаткові пояснення, в яких вказала, що Договір укладено Компанією під впливом тяжких для неї обставин, а саме передання відповідачу на зберігання майна-речових доказів відповідно до постанови старшого слідчого від 14.08.2013 та на явно невигідних умовах.

Позивач 11.05.2016 подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Компанії 150 000 грн. заборгованості за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.05.2016 вказану заяву прийнято судом до розгляду.

Товариство 12.05.2016 подало суду заперечення на відзив Компанії, в яких зазначило таке: твердження відповідача про те, що Договір не набрав чинності та є неукладеним не відповідає фактичним обставинам справи та сутності господарських правовідносин; твердження Компанії стосовно залучення іншого відповідача не заслуговують на увагу, адже відповідач взяв на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору; посилання відповідача на розмір площі, на якій зберігається майно, не має нічого спільного з умовами Договору, адже позивачем за вказаним договором не передавалось відповідачу в оренду приміщення, а взято на себе зобов'язання щодо надання послуг зі зберігання майна відповідача.

Компанія 13.05.2016 подала суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що: листом Бориспільської місцевої прокуратури від 26.04.2016 №34-03-5956вих-16 підтверджено статус Компанії як потерпілої сторони у кримінальному провадженні № 0000149; таким чином, оскільки вказане кримінальне провадження порушено саме за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, стосовно службових осіб позивача, є об'єктивні підстави вважати, що заборгованість Компанії перед Товариством є незаконно завищеною.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.05.2016 залучено до участі у справі Прокуратуру як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Позивач 06.06.2016 подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Компанії 175 000 грн. заборгованості за період з листопада 2015 року по травень 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд перевірив дотримання позивачем вимог статті 22 ГПК України та прийняв заяву до розгляду.

Прокуратура 06.06.2016 подала суду пояснення, в яких вказала таке: за результатами огляду складських приміщень старшим слідчим Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчуком І.М. 14.08.2013 винесено постанову про визнання обладнання речовими доказами у кримінальному провадженні; обладнання 14.08.2013 передано на відповідальне зберігання представнику Компанії Мінцу М.Л.; в подальшому, після визнання вказаного обладнання речовими доказами Компанія та Товариство уклали Договір, до якого слідче управління Прокуратури відношення не має; сторона обвинувачення у розумінні вимог Порядку, не зберігала і не зберігає речові докази у кримінальному провадженні; твердження представника відповідача про те, що Прокуратура повинна зберігати речові докази, які є предметом Договору, а також нести витрати, пов'язані з їх зберіганням, не узгоджуються з вимогами пункту 4, абзацу 1 пункту 7, абзацу 1 пункту 8 Порядку та статті 100 Кримінального процесуального кодексу України; крім того, слідче управління Прокуратури не спонукало і не могло спонукати Компанію укладати договір відповідального зберігання з Товариством, яке має ознаки фіктивності, та в подальшому з невідомих причин укладати з Товариством Договір.

Представник позивача у судовому засіданні 06.06.2016 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Представник третьої особи надав пояснення у справі, підтримав доводи, викладені у поясненнях, поданих суду 06.06.2016 у письмовому вигляді.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 Товариством (зберігач) та Компанією (поклажодавець) укладено Договір, за умовами якого:

- в порядку та на умовах, визначених Договором, за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149 у кількості, визначеному у додатках до Договору «Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання» (пункт 1.1 Договору);

- майно знаходитиметься на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38 (пункт 1.2 Договору);

- майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого Слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149 (пункт 1.3 Договору);

- поклажодавець зобов'язаний:

забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору (підпункт 3.1.2 пункту 3.1 Договору);

сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 15 000 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі майна і діє до 31.12.2013 (пункт 6.1 Договору).

Додатковим договором від 27.12.2013 №1/713 сторони виклали пункт 6.1 Договору в такій редакції: «Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 01.07.2014», а додатковим договором від 11.06.2014 №2 282 - «Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.12.2014».

Згідно з додатковим договором від 02.06.2014 №3/315 сторони виклали підпункт 3.1.3 пункту 3.1 у такій редакції: «поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 19 891 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків».

Додатковим договором від 31.12.2014 №5/666 сторони внесли до Договору такі зміни:

поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 25 000 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 Договору);

Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.06.2015 (пункт 6.1 Договору).

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою статті 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з частиною першою статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На виконання умов Договору сторонами було складено, підписано уповноваженими представники та скріплено печатками сторін такі акти приймання-передачі робіт (надання послуг): від 30.11.2013 №ОУ-0000216 на суму 15 000 грн.; від 31.12.2013 №ОУ-0000231 на суму 15 000 грн.; від 31.01.2014 №7 на суму 15 000 грн.; від 28.02.2014 №31 на суму 15 000 грн.; від 31.03.2014 №53 на суму 15 000 грн.; від 30.04.2014 №75 на суму 15 000 грн.; від 31.05.2014 №95 на суму 15 000 грн.; від 30.06.2014 №121 на суму 19 891 грн.; від 31.07.2014 №141 на суму 19 891 грн.; від 31.08.2014 №149 на суму 19 891 грн.; від 30.09.2014 №183 на суму 19 891 грн.; від 31.10.2014 №188 на суму 19 891 грн.; від 30.11.2014 №206 на суму 19 891 грн.; від 31.12.2014 №228 на суму 19 891 грн.; від 31.01.2015 №3 на суму 25 000 грн.; від 28.02.2015 №21 на суму 25 000 грн.; від 31.03.2015 №39 на суму 25 000 грн.; від 30.04.2015 №43 на суму 25 000 грн.; від 31.05.2015 №73 на суму 25 000 грн.; від 30.06.2015 №77 на суму 25 000 грн.; від 31.07.2015 №104 на суму 25 000 грн.

Судом встановлено, що вказані акти були оплачені відповідачем в повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками з рахунків позивача.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на те, що майно на зберігання позивачу не передано, оскільки сторонами на виконання пункту 6.1 Договору не підписано акт приймання-передачі майна, не беруться судом до уваги у зв'язку з тим, що акти приймання-передачі робіт (надання послуг) за період з листопада 2013 року по липень 2015 року підписані відповідачем, скріплені його печаткою та за цими актами відповідачем здійснено повну оплату цих послуг за вказаний період, а тому майно є таким, що передане на зберігання.

Згідно з частиною третьою статті 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

31.06.2015 Договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою та сьомою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За зберігання майна відповідача у липні 2015 року відповідачем було сплачено позивачу 25 000 грн. за актом приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.07.2015 №104 на суму 25 000 грн.

Разом з тим, акти приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.08.2015 №130 на суму 25 000 грн.; від 30.09.2015 №152 на суму 25 000 грн. та від 31.10.2015 №184 на суму 25 000 грн., підписані уповноваженим представником позивача та скріплені печаткою позивача, відповідачем оплачені не були.

У зв'язку з викладеним Товариство у вересні 2015 році звернулося до господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяв про збільшення) до Компанії про стягнення 75 000 грн. заборгованості з серпня 2015 року по жовтень 2015 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15 за позовом Товариства до Компанії про стягнення 75 000 грн. (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог) та за зустрічним позовом Компанії до Товариства про визнання недійсним Договору, залишеного без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, позовні вимоги Товариства до Компанії задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Листом від 10.12.2015 №257 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за листопад 2015 року відповідно до акта надання послуг від 30.11.2015 №211 та рахунку на оплату від 01.11.2015 №261 на суму 25 000 грн.

Вказаний лист разом із актом надання послуг на рахунком на оплату було надіслано на адресу відповідача 11.12.2015, та отримано відповідачем 17.12.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Листом від 21.01.2016 №7 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за грудень 2015 року відповідно до акта наданих послуг 31.12.2015 №241 та рахунку на оплату від 01.12.2015 №280 на суму 25 000 грн.

Зазначений лист разом із актом надання послуг на рахунком на оплату було надіслано на адресу відповідача 22.01.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 22.01.2016.

Листом від 02.02.2016 №26 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за січень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.01.2016 №6 та рахунку на оплату від 01.01.2016 №6 на суму 25 000 грн.

Вказаний лист разом із актом надання послуг на рахунком на оплату було надіслано на адресу відповідача 02.02.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 02.02.2016.

Листом від 03.03.2016 №33 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за лютий 2016 року відповідно до акта надання послуг від 29.02.2016 №38 та рахунку на оплату від 01.02.2016 №35 на суму 25 000 грн., які було надіслано відповідачу 04.03.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 04.03.2016.

Листом від 04.04.2016 №41 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за березень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.03.2016 №69 та рахунку на оплату від 01.03.2016 №72 на суму 25 000 грн., які надіслано на адресу відповідача 04.04.2016.

Листом від 04.05.2016 №46 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за квітень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 30.04.2016 №106 та рахунку на оплату від 01.04.2016 №133 на суму 25 000 грн., які було надіслано на адресу відповідача 04.05.2016.

Листом від 01.06.2016 №51 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за травень 2016 року відповідно до акта надання послуг від 31.05.2016 №140 та рахунку на оплату від 01.05.2016 №149 на суму 25 000 грн., які було надіслано на адресу відповідача 01.06.2016.

Відповідач підписані акти надання послуг позивачу не повернув та оплати за період з листопада 2015 року по травень 2016 року не здійснив.

Підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 Договору визначено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору.

Згідно з підпунктом 2.1.6 пункту 2.1 Договору повернення майна поклажодавцю здійснюється за актом приймання-передачі.

Разом з тим, доказів на підтвердження повернення майна зі зберігання сторонами суду не подано, а тому позивачем фактично надано послуги зберігання майна у період з листопада 2015 року по травень 2016 року, у зв'язку з чи відповідач зобов'язаний оплатити зберігання майна.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, відповідачем порушено зобов'язання щодо сплати позивачу за послуги зберігання майна за період з листопада 2015 року по травень 2016 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка за обґрунтованими розрахунками позивача складає 175 000 грн.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги зберігання майна за період з листопада 2015 року по травень 2016 року у сумі 150 000 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що ж до доводів відповідача стосовно того, що за зберігання Товариством речових доказів у кримінальному провадження від 03.04.2013 №0000149 має сплачувати Прокуратура, то слід зазначити таке.

Згідно з постановою старшого слідчого Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчука І.М. від 14.08.2013 вилучені в ході проведення огляду складського приміщення за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38, відповідно до протоколу огляду від 14.08.2013 речі, визнано речовими доказами у справі №0000149.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаної постанови речові докази передано на відповідальне зберігання Компанії.

Отже, вказаною постановою Компанію не було зобов'язано ні зберігати речові докази саме за адресою, за якою докази було вилучено, ані укладати Договір з Товариством.

Таким чином, доводи відповідача є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджуються будь-якими доказами наявними в матеріалах справи.

Слід також зазначити, що Компанія не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом до Прокуратури, в разі якщо вважає, що Прокуратурою порушено її права.

Відповідно до частини першої статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Так, позивачем подано суду клопотання, в якому позивач просить суд покласти на Компанію 5 000 грн. витрат на правову допомогу, в обґрунтування чого господарському суду подано договір про надання правової допомоги від 01.12.2015 №01/12, укладений позивачем та адвокатом Малеванчуком Ігорем Володимировичем, копію свідоцтва №1103 на ім'я Малеванчука І.В. про право на заняття адвокатською діяльністю та рахунок про оплату відповідних послуг.

У пунктах 6.3 і 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову.

Господарський суд міста Києва з урахуванням обставин даної справи, зокрема, Малеванчука І.В. було складено та підписано позовну заяву і заперечення на відзив; вказаний представник брав участь в судових засідання, що підтверджується протоколами судових засідань; понесення позивачем витрат на послуги адвокат підтверджується рахунком-фактурою від 14.03.2016 №14/03, дійшов висновку про те, що витрати з оплати послуг адвоката у сумі 5 000 грн. є співрозмірними заявленим позовним вимогам, а тому вбачає за можливе відповідні витрати покласти на відповідача, при цьому, витрати позивача на сплату судового збору слід за приписами статті 49 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16-А; ідентифікаційний код 30401456) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного судового рішення, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» (08400, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38; ідентифікаційний код 36298149) 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) грн. заборгованості, 5 000 (п'ять тисяч) грн. витрат на послуги адвоката та 2 625 (дві тисячі шістсот двадцять п'ять) грн. судового збору.

Після набрання рішенням суду законної сили видати відповідний наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.06.2016.

Суддя О. Марченко