РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016Справа №910/9796/16

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЛАБОРРЕАКТИВ";

до: ДЕРЖАВНОЇ ЕКОЛОГІЧНОЇ ІНСПЕКЦІЇ УКРАЇНИ;

про: стягнення 233.863,44 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Вінокуров В.О. - за довіреністю від 13.05.2016 № 34-Д;

відповідача: Коваленко М.М. - за довіреністю від 15.12.2015 № 4-17-1560.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ХІМЛАБОРРЕАКТИВ" звернулося до господарського суду із позовом до ДЕРЖАВНОЇ ЕКОЛОГІЧНОЇ ІНСПЕКЦІЇ УКРАЇНИ про стягнення 233.863,44 грн. заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав свої грошові зобов'язання перед позивачем, оскільки не здійснив розрахунок за поставлений позивачем товар за договором від 26.11.2013 № 42/5020, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 233.863,44 грн., з яких: 119.808,00 грн. - основна заборгованість, 8.626,18 грн. - 3 % річних та 105.429,26 грн. - інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.05.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/9796/16. Розгляд справи призначений на 13.06.2016.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю у зв'язку із затримкою бюджетного фінансування в межах виконання бюджетної програми КПКВК 2405020 "Зміцнення матеріально-технічної бази і методологічне забезпечення державної екологічної інспекції України та її територіальних органів" в межах якої між сторонами спору укладений договір від 26.11.2013 № 42/5020. Крім того, відповідач заперечив проти заявлених вимог про стягнення сум 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки останні не передбачені договором від 26.11.2013 № 42/5020 та вказав на невірний розрахунок інфляційних втрат.

В судовому засіданні 13.06.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ХІМЛАБОРРЕАКТИВ", як постачальником, (далі - позивач) та ДЕРЖАВНОЮ ЕКОЛОГІЧНОЮ ІНСПЕКЦІЄЮ УКРАЇНИ, як покупцем, (далі - відповідач) укладено договір від 26.11.2013 № 42/5020 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач зобов'язується у 2013 році поставити відповідачу товари, зазначені у специфікації товару, яка є невід'ємною частиною Договору та відповідають пропозиції конкурсних торгів на закупівлю "Прилади для контролювання інших фізичних характеристик (26.51.5)", а відповідач - прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що сума Договору складає 119.808,00 грн.

У відповідності до п. 4.1 Договору, розрахунки за Договором здійснюються відповідачем за фактично поставлений товар, після підписання сторонами акту приймання-передачі товару та надання позивачем рахунку на оплату товару протягом п'ятнадцяти банківських днів з дня та в межах фактично отриманого фінансування, але не пізніше останнього робочого (операційного) дня 2013 року.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Так позивач, на підставі Договору поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 119.808,00 грн. Наведена фактична обставина підтверджується видатковою накладною від 11.12.2013 № Х0049771, яка підписана уповноваженими представниками сторін та наявна в матеріалах справи у вигляді засвідченої копії.

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок порушення з боку відповідача обов'язку з оплати товару, який закріплений у п. 4.1 Договору, відповідач вартість отриманого товару на користь позивача не сплатив, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 119.808,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 8.626,18 грн. - 3 % річних та 105.429,26 грн. - інфляційних втрат.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з урахуванням такого.

Приписом ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Суд відзначає, жодного підтвердження щодо факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості в розмірі 119.808,00 грн., сторонами судового процесу до суду не подано.

Таким чином, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 119.808,00 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.

Надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, а тому вимоги позивача про стягнення 8.626,18 грн. - 3 % річних та 105.429,26 грн. - інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відносно заперечень відповідача, викладених у відзиві, то вони судом відхиляються з таких підстав.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського Кодексу встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування не звільняє відповідача від виконання зобов'язань щодо оплати поставленої та прийнятої продукції, тому судом не приймається.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446.

Заперечення відповідача про те, що заявлені до стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат не передбачені укладеним між сторонами спору Договором судом відхилені з тих підстав, що вказані суми не є видом забезпечення виконання договірних зобов'язань, які мають бути закріплені сторонами в договорі, а є саме відповідальністю за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, яка прямо передбачена законом.

Більш того, надані позивачем розрахунки інфляційних втрат визнані судом арифметично вірними, в свою чергу, контррозрахунок суми інфляційних втрат відповідачем до суду не подано.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і відповідача, який повинен був довести належними засобами доказування факт відсутності порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ДЕРЖАВНОЇ ЕКОЛОГІЧНОЇ ІНСПЕКЦІЇ УКРАЇНИ (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 3, корп. 2; ідентифікаційний код 37508533, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЛАБОРРЕАКТИВ" (03006, м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 57/3; ідентифікаційний код 23522853, на будь-який його рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконавчого провадження) основну заборгованість в сумі 119.808 (сто дев'ятнадцять тисяч вісімсот вісім) грн. 00 коп.; 3 % річних в сумі 8.626 (вісім тисяч шістсот двадцять шість) грн. 18 коп.; інфляційні втрати в розмірі 105.429 (сто п'ять тисяч чотириста двадцять дев'ять) грн. 26 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 3.507 (три тисячі п'ятсот сім) грн. 95 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя С.В. Балац