ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року Справа № 917/877/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого,
Ємельянова А.С.,
Ковтонюк Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргитовариства з обмеженою відповідальністю Техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас"
напостанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.03.2016
у справігосподарського суду Полтавської області №917/877/15
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас"
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_4
про стягнення 305 733,06грн.,

за участі представників сторін:

від позивача - Чуфістова Ю.Г.,

від відповідача - ОСОБА_6,

У С Т А Н О В И В:

24.04.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" (продавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №4, за умовами якого продавець зобов'язувався продати, а покупець - купити запасні частини до автомобілів та сільськогосподарської техніки у кількості, комплектності, асортименті та по ціні, указаних в накладних, які є додатками до цього договору.

Пунктом 3.2. договору сторони передбачили, що оплата товару покупцем здійснюється згідно виписаних видаткових накладних (рахунків), які є невід'ємною частиною договору, не пізніше 10 банківських днів з моменту поставки товару. До кожної партії товару продавець надає рахунок-фактуру, накладну та податкову накладну (п.2.2. договору).

Як стверджували ТОВ ТТК "Бізнес-Клас", на виконання умов договору №4 від 24.04.2015 ними було поставлено ФОП ОСОБА_4 товар на загальну суму 1 161 607,58грн. згідно видаткових накладних, оплату якого останній здійснив не у повному обсязі, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість у сумі 305 733,06грн. Ці обставини обумовили звернення ТОВ ТТК "Бізнес-Клас" до суду з позовом про стягнення з підприємця зазначеної суми боргу.

09.06.2015 рішенням господарського суду Полтавської області (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі, присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ ТТК "Бізнес-Клас" 305 733,06грн. основного боргу та 6 114,66грн. витрат із сплати судового збору. Судове рішення із застосуванням положень ст.ст.193, 216, 230, 232 ГК України, ст.ст.509, 625, 629, 692 ЦК України мотивовано доведеністю факту поставки товару, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними.

15.03.2016 постановою Харківського апеляційного господарського суду (судді Бородіна Л.І., Гетьман Р.А., Лакіза В.В.) рішення суду першої інстанції скасовано частково, у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 45 004,20грн. відмовлено. Пункти 1, 2 резолютивної частини рішення викладено в іншій редакції, позов задоволено частково, присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 260 728,86грн. основного боргу, а у решті позовних вимог відмовлено. У решті рішення залишено без змін. Постанова мотивована тим, що наявними у матеріалах справи доказами, які фіксують факт здійснення господарської операції з поставки товару, підтверджується не на заявлену позивачем суму, а частково.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю Техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" посилалися на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просили скасувати постанову від 15.03.2016 у частині скасування рішення від 09.06.2015 щодо задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 45 004,20грн., а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Зазначали, що відповідач отримував товар за накладними від 31.12.2013 на суму 30 136,20грн., від 15.01.2014 на суму 1 740,0грн., від 31.02.2014 на суму 13 128,00грн., тому вважали, останній має за нього заплатити.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Приписами статей 193 ГК України та 526 ЦК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст.610, 612 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем первинні документи за період з 28.02.2013 по 30.09.2014, відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо наявності необхідних реквізитів, тому підтверджують факт поставки товару відповідачу. Водночас випискою по особовому рахунку останнього посвідчується неповна оплата отриманого товару.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 14.01.2016 №9076, підписи від імені ОСОБА_4 у видаткових накладних від 21.02.2014 №БК-000005 на суму 13 128,00грн., від 31.12.2013 №БК-0000527 на суму 30 136,20грн., та від 15.01.2014 №ГЛ-0005 на суму 1 740,00грн., виконані не ним, а іншою особою. При цьому, апеляційним судом правильно звернуто увагу на те, що з копій закордонного паспорту ОСОБА_7 убачається його відсутність на території України у період із 31.12.2013 по 15.01.2014. Ця обставина об'єктивно виключала можливість підписання відповідачем вищевказаних накладних та отримання ним товару на зазначену суму, що вірно ураховано судом апеляційної інстанції.

Таким чином, перевіряючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, із посиланням на положення статей 33, 34 ГПК України, врахувавши те, що відповідно до вимог ч.1 ст.43 ГПК України суд зобов'язаний дослідити та оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими, дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача у частині стягнення 45 004,20грн. суми боргу. При цьому, взявши до уваги те, що видаткові накладні на суму 260 728,86грн. відповідають вимогам чинного законодавства стосовно змісту їх заповнення, апеляційна інстанція, виходячи з положень статті 36 ГПК України, визнала їх належними та допустимими доказами, які підтверджують факт отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей на зазначену суму.

Належних обґрунтувань, які б спростовували висновки суду апеляційної інстанції, заявником не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної постанови, при ухваленні якої здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі не заслуговують на увагу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК України не відноситься до компетенції касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 у справі №917/877/15 господарського суду Полтавської області - без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя А.С. Ємельянов

Суддя Л.В. Ковтонюк