ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.06.16р. Справа № 904/2604/16

За позовом Приватного підприємства "МЕТИДА", м. Дніпропетровськ

до Дніпропетровська районна державна адміністрація, смт. Ювілейне Дніпропетровська область

про стягнення 178 063, 32 грн.

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 14-188юр від 19.04.16р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 1-50-1799/0/290-15 від 09.12.15р.

Суть спору:

Приватне підприємство "МЕТИДА" (далі - позивач) звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської районної державної адміністрації (далі - відповідач) про стягнення 178 063,32 грн. грошових коштів та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сплачені позивачем відповідачу кошти за оренду земельної ділянки є безпідставно набутими, оскільки Договір оренди земельної ділянки від 27.07.2007 р. укладений між позивачем та відповідачем визнаний судом недійсним та сплачені кошти підлягають поверненню позивачу з підстав ст.ст. 216, 1212 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2016 р. по справі № 904/2604/16 порушено провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 26.04.2016 р.

В судових засіданнях 26.04.2016 р. та 17.05.2016 р. оголошено перерву до 17.05.2016 р. та до 31.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 р. продовжено строк розгляду справи до 21.06.2016 р. та розгляд справи відкладено на 09.06.2016 р.

Представник позивача у судових засіданнях наполягав на задоволенні позовних вимог та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях. Також, представником відповідача до суду надано заяву щодо застосування позовної давності.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 16.06.2016 року оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.07.2007 р. між Приватним підприємством "МЕТИДА" (позивачем) та Дніпропетровською районною державною адміністрацією (відповідачем) укладено Договір оренди землі, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для комерційного використання (будівництво спортивно-оздоровчого комплексу) що знаходиться на території Кіровської селищної ради.

16.03.2009 р. Договір зареєстрований Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії центру ДЗК, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 29.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2012 р. скасовано постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2006 р. та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2007 р. у справі № А17/403-06, що були підставою для укладення вказаного договору оренди землі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що та Дніпропетровською районною державною адміністрацією рішення про надання земельної ділянки в користування Приватному підприємству "МЕТИДА" не видавалось, а отже відсутні підстави для зобов'язання райдержадміністрації передати цю земельну ділянку в оренду ПП "МЕТИДА".

Одним із способів захисту, визначених статтею 16 Цивільні України та статтею 20 Господарського кодексу України є визнання недійсним.

19.04.2013 р. господарським судом Дніпропетровської області рішення у справі № 904/1514/13-г, яким визнано недійсним Договір оренди землі від 21.07.2007 р., зареєстрований за № 29 та з ПП "МЕТИДА" повернути державі в особі райдержадміністрації ділянку, передану в оренду за цим договором.

Відповідно до частини 5 статті 188 Господарського кодексу якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір і зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенні іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Позивач просить стягнути на його користь грошові кошти 178 063,32 грн., що сплачені ним в якості орендної плати за час фактичного користування земельною ділянкою.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на норми Цивільного кодексу України, а також на зазначені вище рішення суду. З такими твердженнями погодитися не можна, оскільки у даному випадку не підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України. Вказана стаття застосована Господарським судом Дніпропетровської області в рішенні про визнання недійсним договору оренди землі та була підставою для повернення земельної ділянки державі, оскільки при вирішенні встановлено, що земельна ділянка була набута без достатньої правової підстави, а набуття райдержадміністрацією грошових коштів у вигляді орендної плати не визнано неправомірним.

Стосовно посилання позивача на норми ст. 216 Цивільного кодексу України, за умовами якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, слід зазначити, що предметом її правового регулювання є вчинення правочинів, не пов'язаних з відносинами у сфері оренди землі, оскільки ці відносини регулюються спеціальним законом "Про оренду землі".

Статтю 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, оскільки відповідний Договір оренди землі було визнано недійсним в судовому порядку, сума орендної плати за період користування орендарем земельною ділянкою поверненню не підлягає.

Разом з цим необґрунтованими є і твердження позивача про фактичне невикористання земельної ділянки та відсутність її передачі позивачу за актом прийому-передачі. На момент державної реєстрації договору оренди землі діяв Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998р. № 2073 (далі - Порядок), який визначав єдині умови їх реєстрації. Пунктом 2 Порядку передбачено, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Акт приймання-передачі об'єкта оренди є невід'ємною частиною Договору оренди землі (стаття 15 Закону України "Про оренду землі"). При цьому відповідно до пункту 5 Порядку, для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає, зокрема, договір оренди. Оскільки акт приймання-передачі є його невід'ємною частиною, він був поданий разом з договором, після чого і була проведена державна реєстрація договору оренди землі, а тому посилання позивача на відсутність фактичної передачі йому земельної ділянки є помилковим, а факт державної реєстрації договору став підтвердженням державою виникнення права оренди позивача.

В судовому засіданні 31.05.2016 р. представником відповідача надано заяву про застосування позовної давності, у якій зазначив, що позивач звернувшись до суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів, фактично сплачених за оренду землі починаючи з 16.03.2009 р. пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Згідно з пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 8 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Таким чином, позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки у позивача право звернення до суду із вимогами по справі № А17/403-06 настало з 07.10.2015 р. та відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України (провадження № К/800/15333/13), а у справі № 904/1514/13-г настало з дати 23.09.2014 р. відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Враховуючи, що позивач звернувся з позовом до суду - 06.04.2016 р. строк позовної давності не сплинув відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України правом на звернення до господарського суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу наділені підприємства та організації, права та інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обовязок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, безпідставні та такі, що до задоволення не підлягають.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя ОСОБА_3

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України "16 " червня 2016 р.