ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016р. Справа№ 914/932/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Л.Транс», м.Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Іскра», м. Львів

про стягнення 26 206 грн. 95 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1, представник (довіреність №01/54 від 30.12.2015 р.)

Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.Л.Транс», м. Київ звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Іскра», м. Львів про стягнення 26 206 грн. 95 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 06.04.2016р. призначив розгляд справи на 18.04.2016 р. В судових засіданнях оголошувалась перерва.

Представникам розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29.01.2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №05/296-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні. Відповідно до умов даного договору відповідач зобовязувався надавати послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом. 20.04.2015 р. сторони узгодили заявку на перевезення вантажу (руберойд) за маршрутом м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область м. Славута, Хмельницька область. 22.04.2015 р. у пункті розвантаження під час приймання вантажу було виявлено часткове пошкодження вантажу, що підтверджується актом №1 від 22.04.2015 р. Вказаним актом було встановлено, що пошкодження вантажу відбулося внаслідок його завалу у звязку з тим, що вантаж не був закріплений стяжними ременями. Вантажовідправником було здійснено уцінку пошкодженого вантажу на суму 26 206 грн. 95 коп. та надіслано позивачу претензію на вказану суму. Позивач сплатив вантажовідправнику 26 206 грн. 95 коп., що підтверджується платіжними дорученнями. Як зазначив позивач, відповідно до умов договору та чинного законодавства, навантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню. Також на перевізника покладається обовязок перевірити правильність розміщення та кріплення вантажу. Перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення, якщо не доведе, що пошкодження вантажу сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. У звязку із наведеним, позивач надіслав відповідачу претензію про сплату 26 206 грн. 95коп., яка залишена без задоволення. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 26 206 грн. 95 коп.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В своїх запереченнях зазначив, що завал вантажу стався не з вини перевізника. Умовами договору на перевізника покладено обовязок здійснювати виключно контроль за правильністю завантаження та розміщення вантажу. Саме завантаження, в тому числі закріплення стяжними ременями мало здійснюватись відправником вантажу, а не перевізником. Вантажовідправник під час передачі вантажу до перевезення жодних зауважень щодо закріплення вантажу стяжними ременями не висловлював. Акт №1 від 22.04.2015 р. є неналежним доказом, оскільки складений з порушенням вимог, передбачених Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, акт складений вантажоодержувачем, натомість мав бути складений перевізником і вантажовідправником, на акті відсутній підпис і печатка перевізника, із вказаним актом водія перевізника було ознайомлено після його складення. Також вказаним актом встановлено не факт пошкодження і не причини пошкодження, а причини завалу відсутність кріплення стяжними ременями. Позивачем не наведено у позовній заяві розрахунку позовних вимог і не додано на її підтвердження жодного первинного бухгалтерського документа. Тому сума грошових коштів, яку просить стягнути позивач є нічим не підтверджена. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

29 січня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.Л.Транс», м. Київ (експедитор) та Публічним акціонерним товариством «Іскра (перевізник) було укладено договір №05/29-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні.

Відповідно до п. 1.1. договору перевізник (відповідач) у межах даного договору надає послуги по організації перевезення вантажним транспортом, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезення вантажів та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України та в міжнародному сполученні.

Перевезення вантажу здійснюється на підставі замовлення, форма якого встановлена та узгоджена сторонами (п. 1.2. договору).

На виконання умов вказаного договору сторони 20.04.2015 р. уклали заявку №ПР-000400 на перевезення вантажу (утеплювач/руберойд) за маршрутом м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область м. Славута, Хмельницька область, перевезення здійснюється транспортним засобом МАН з реєстраційними номерами АА7803МА, причіп АА1108ХХ. Термін доставки 22.04.2015 р. На перевезення вантажу була оформлена товарно-транспортна накладна №ЗТН21/03 від 21.04.2015 р.

22 квітня 2015 р. транспортний засіб перевізника з вантажем прибув у пункт призначення (розвантаження). Під час розвантаження транспортного засобу було встановлено пошкодження вантажу, про що складено акт №1 від 22.04.2015 р.

Актом №1 від 22.04.2015 р. при огляді одинадцяти піддонів вантажу встановлено, що завал стався внаслідок відсутності кріплення стяжними ременями, сім піддонів (1750 м.кв.) втратили свій товарний вигляд. Причини завалу продукція не закріплена стяжними ременями.

Вантажовідправник 22.04.2015 р. надіслав позивачу претензію, в якій, у звязку із пошкодженням вантажу, вимагав сплатити 26 206 грн. 95 коп.

18.06.2015 р. та 30.06.2015 р. позивач сплатив вантажовідправнику 26206грн. 95 коп. (платіжні доручення №1461 від 18.06.2015 р. та №1521 від 26.06.2015 р.).

Позивач 22.04.2015 р. надіслав відповідачу претензію, в якій, у звязку із пошкодженням вантажу, вимагав сплатити 26 206 грн. 95 коп. У відповідь на вказану претензію відповідач повідомив позивача про безпідставність вимог.

У звязку із відмовою відшкодувати вартість пошкодженого вантажу, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 26206грн. 95коп.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу (ч. 1 ст. 929 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

Відповідно до ч. 1 ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обовязків інших осіб.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно частини 2 ст. 932 ЦК України у разі залучення експедитором до виконання своїх обовязків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Статтею 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, що експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

В силу п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди субєкту або субєктом господарювання.

Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного звязку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 226 ГК України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобовязаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим субєктам, - зобовязаний відшкодувати на вимогу цих субєктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобовязання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів запобігання збитків та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Згідно ст. 57 Статуту автомобільного транспорту вантаження вантажів на автомобіль, закріплення, укриття і завязування вантажів здійснюються вантажовідправником, а вивантаження вантажу з автомобіля, зняття кріплень і покриттів - вантажоодержувачем.

Шофер зобовязаний перевірити відповідність кріплення і укладки вантажу на рухомому складі вимогам безпеки руху і забезпечення збереження рухомого складу, а також повідомити вантажовідправника про помічені несправності у кріпленні і укладці вантажу, що загрожують його збереженню. Вантажовідправник на вимогу шофера зобовязаний усунути виявлені неправильності в укладці і кріпленні вантажу.

Відповідно до п. 8.15. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363 (надалі Правила) вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення.

Пунктом 8.20. Правил передбачено, що водій зобовязаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу, а також сповістити замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню.

З наведеного вбачається, що обовязок щодо закріплення вантажу покладається на вантажовідправника. На водія покладається лише обовязок перевірити відповідність кріплення умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу. Обовязок водія щодо перевірки та сповіщення замовника про виявлені недоліки у кріпленні вантажу, які загрожують його збереженню, виникає лише тоді, коли мав місце сам факт закріплення вантажу вантажовідправником. Оскільки вантажовідправник володів достатньою інформацією про властивість вантажу, проте, не вважав за необхідне здійснити закріплення вантажу, не повідомив перевізника про необхідність обладнання автомобіля відповідними засобами кріплення, то водій і не мав можливості виявити такі недоліки.

Позивачем також не обґрунтовано, якими нормативними актами передбачається кріплення погодженого сторонами до перевезення вантажу стяжними ременями на рухомому складі.

Згідно п. 8.10. Правил додаткове обладнання автомобілів для перевезення певного вантажу може виконуватись замовником лише за погодженням з перевізником.

Як вбачається із заявки на перевезення, укладеної між сторонами, умов договору №05/296-01-2014 від 29.01.2013 р., заявки на перевезення, надісланої вантажовідправником позивачу, додаткових вимог до транспортного засобу (наявності стяжних ременів чи обладнання автомобіля такими, тощо) для перевезення обумовленого сторонами вантажу ні замовником (позивачем), ні вантажовідправником не предявлялося.

Факт сплати позивачем 26 206 грн. 95 коп. в рахунок відшкодування вартості пошкодженого вантажу не може бути достатньою правовою підставою для стягнення вартості пошкодженого вантажу із відповідача.

В акті №1 від 22.04.2015 р. зазначено лише про обсяг пошкодженого вантажу, характер пошкодженого вантажу та причини пошкодження.

На підтвердження розміру заподіяних пошкодженням вантажу збитків позивачем також долучено довідку ТзОВ «Завод ТехноНІКОЛЬ» (вантажовідправника).

Однак, із вказаної довідки не можливо встановити, яким чином характер пошкоджень вантажу впливає на визначення його кінцевої вартості (з урахуванням того, що вантаж був розміщений на піддонах в рулонах, кожен рулон отримав обсяг пошкоджень, відмінний від інших), яким чином вантажовідправник дійшов висновку про зниження вартості пошкодженого вантажу саме на 40,46%, якими нормативними актами керувався вантажовідправник під час здійснення такого перерахунку, тобто, обґрунтованість розміру пошкодженого вантажу.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 13.6. Правил в разі, якщо при виявленні недостачі, ушкодження або зіпсування вантажів, перевізник і вантажовідправник або вантажоодержувач не дійшли згоди у визначенні їх причин і суми, на яку зменшилась вартість вантажу, на вимогу перевізника, вантажовідправника чи вантажоодержувача проводиться експертиза в бюро товарних експертиз або іншими компетентними організаціями чи фізичними особами.

Експертиза проводиться у присутності представників перевізника і замовника. Результати експертизи оформляються актом. Акт експертизи підписується експертами й особами, які були присутні при проведенні експертизи (13.7. Правил).

В матеріалах справи такий акт відсутні, про факт проведення експертизи сторонами не заявлялося.

Відповідно до п. 158 Статуту автомобільного транспорту обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми.

Обставини, які можуть служити основою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств і організацій та пасажирів при автомобільних перевезеннях, засвідчуються актами встановленої форми.

Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами.

Відповідно до п. 15.1. Правил у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними (п. 15.3. Правил).

Відповідно до п. 15.4. Правил жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку «Особливі відмітки» і засвідчити її підписом.

Згідно п. 15.5. Правил при відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

Пунктом 15.6. Правил передбачено, що для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної записується дата складання і про що складений акт (наприклад: «Про недостачу місць», «Про порушення пломби» та ін.).

Проте, як вбачається із акту №1 від 22.04.2015 р., він не відповідає вимогам, які передбачені розділом 15 Правил. Зокрема, він складений комісією лише в складі представників вантажоодержувача. Водій не був включений в склад комісії та був лише ознайомлений із даним актом, про що свідчить його підпис на акті. Також на товарно-транспортній накладній №ЗТН21/03 зроблено відмітку про складення акту, проте не вказано про що складений такий акт.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 16, 22, 909, 924 ЦК України, ст.ст.1, 20 ГК України, ст.ст. 57, 158 Статуту автомобільного транспорту, п.п.8.10., 8.15., 8.20. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 06.06.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 13.06.2016 р.

Суддя Мазовіта А.Б.