ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа № 922/620/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

1-го відповідача - ОСОБА_2

2-го відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м.Павлоград (вх.№1329 Х/3)на рішення господарського суду Харківської області від 13.04.16 у справі № 922/620/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м.Павлоград

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Постача", м.Харків

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Желдормаш", м.Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року - Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НПП Постача" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Желдормаш" про визнання недійсним договору поруки № 28/04 від 28.04.2015, який укладений між першим та другим відповідачем, з посиланням на те, що спірний договір поруки укладено між 1-им відповідачем як кредитором та 2-им відповідачем як поручителем в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за договором поставки №14-16/296-КП від 05.03.2014 без згоди позивача, чим порушено умови даного договору поставки, крім того, вважає, що уклавши спірний договір перший відповідач не забезпечив конфіденційність та розкрив інформацію другому відповідачу без дотримання належного письмового погодження позивача, а також вважає, що спірний договір є фіктивним та недійсним.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.04.2016 року у справі №922/620/16 (суддя І.О. Чистякова) в задоволенні позову відмовлено повністю, з посиланням на те, що позовні вимоги заявлені безпідставно, недоведені суду документально, а також грунтуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства і дійсних обставин справи.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначив, що договір поруки не має істотних умов договору,при укладанні договору поруки порушені умови основого договору, а також порушені права боржника.

Перший відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначив, що договір поруки містить всі обовязкові істотні умови договору, при укладанні договору поруки умови основного договору не порушувались, підстави для визнання догвору поруки відсутні.

Другий відповідач в судове засідання незявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 05.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (надалі - Покупець) та першим відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "НПП Постача" (надалі - Постачальник) укладено договір поставки № 14-16/296-КП (надалі - Договір поставки), за умовами якого, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця продукцію та/або обладнання виробничо - технічного призначення, (надалі - Продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими Сторонами цього договору і специфікаціями, які є невід'ємними частинами цієї угоди; Покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлену в його власність Продукцію відповідно до умов цього Договору.( п.1.2 договору)

У п.4.1. Договору поставки зазначено, що поставка Продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками і в строки, узгоджені Сторонами в Специфікаціях до цього Договору. Під партією Продукції сторони розуміють будь-яку кількість Продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яке супроводжується одним документом про якість, і одним товаросупровідним документом.

Пунктом 5.1. Договору поставки передбачено, що загальна сума Договору визначається загальною сумою всіх Специфікацій до цього Договору, але не повинна перевищувати 5 000 000,00 грн. , з урахуванням ПДВ.

У п. 5.2. Договору поставки встановлено, що ціни на продукцію, що поставляється Постачальником Продукцію встановлюються Сторонами у відповідних Специфікаціях до цього Договору. Загальна вартість кожної партії продукції, що поставляється Постачальником за цим Договором Продукції зазначається у відповідних Специфікаціях до Договору.

Пунктом 5.3. Договору поставки передбачено, що розрахунки за поставлену Постачальником Продукцію за цим Договором здійснюються Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на 60 (шістдесятий) календарний день з моменту поставки відповідної партії Продукції. У разі якщо термін оплати доводиться на вихідний/неплатіжний день, оплата здійснюється на наступний банківський день.

У п. 8.1. Договору поставки зазначено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами. Сторони дійшли згоди, що в разі належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, термін дії Договору встановлюється до 31.12.2014 включно. У разі не виконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за цим Договором, термін дії Договору продовжується до повного виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобов'язань.

Пунктом 8.3. Договору поставки сторони визначили, що жодна зі сторін не може передати свої права та / або обов'язки за цим Договором третій особі без попередньої згоди іншої сторони.

У п.п. 8.9.,8.10. Договору поставки зазначено, що вся інформація, отримана сторонами один від одного в процесі підготовки і виконання цього Договору, буде розглядатися як конфіденційна і не підлягає розголошенню третім особам без відповідної згоди іншої сторони; всі відомості по змісту та виконанню даного Договору складають комерційну таємницю та не підлягають розголошенню, або використанню без письмової згоди іншої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

В забезпечення виконання зобов'язання позивача за договіром поставки № 14-16/296-КП від 05.03.2014 між першим відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "НПП Постача" (надалі - Кредитор) та другим відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Желдормаш" (надалі - Поручитель) укладено договір поруки №28/04 від 28.04.2015 (надалі - Договір поруки).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.1. ч.2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки Поручитель зобов'язується частково відповідати перед Кредитором за виконання Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля", (далі - Боржник), зобов'язань, що виникли з Договору № 14-16/296-КП від 05.03.2014р., укладеного між Кредитором і Боржником - позивачем (далі - Основний договір).

Пунктом 2.5. Договору поруки передбачено, що Поручитель несе частково відповідальність перед Кредитором за невиконання або неналежне виконання Боржником забезпеченого зобов'язання. Розмір відповідальності Поручителя становить 5000,00 (п'ять тисяч) гривень.

У п. 3.1.1. Договору поруки зазначено, що при порушенні Боржником зобов'язання перед Кредитором за Основним Договором, Поручитель зобов'язаний виконати за Боржника зобов'язання в сумі, що встановлена п. 2.5. цього договору, у 5-ти денний строк з дня отримання вимоги або позову від Кредитора шляхом перерахування суми зобов'язання на поточний рахунок Кредитора.

Згідно з п.3.1.2. Договору поруки Поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за даним Договором поруки незалежно від настання строку виконання зобов'язання у випадках, коли розпочинається процедура реорганізації або ліквідації Поручителя або відносно Поручителя порушено провадження у справі про банкрутство.

У п. 3.1.3. Договору поруки зазначено, що після виконання Поручителем зобов'язання Боржника за Основним Договором до Поручителя, який виконав таке зобов'язання, переходять усі права Кредитора за Основним Договором в сумі виконаних грошових зобов'язань.

Пунктами п.5.1., п.5.2. Договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами і діє до моменту виконання основного зобов'язання, окрім випадків визначених в ст. 559 Цивільного Кодексу України. Порука також припиняється, якщо Кредитор протягом 3-х (трьох) років з дня настання строку виконання зобов'язання Боржника за Договором не пред'явить вимоги до Поручителя.

Отже, на думку позивача спірний договір поруки укладений між 1-им відповідачем як кредитором та 2-им відповідачем як поручителем в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за договором поставки № 14-16/296-КП від 05.03.2014 не відповідає вимогам закону, а саме ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України, оскільки у п.8.3. Основного договору сторони встановили, що заміна кредитора у зобов'язанні може бути здійснена лише за згодою боржника.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 512 Цивільного кодексу України наведені підстави заміни кредитора у зобов'язанні, а саме визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що зі змісту п. 8.3. Основного договору вбачається, що сторони визначили неможливість передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) без згоди боржника.

В свою чергу заміна кредитора у зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) є іншою підставою для заміни кредитора у зобов'язанні та діючим законодавством не передбачено обов'язкового погодження з боржником укладання договору поруки, як і не передбачено це умовами Основного договору.

Суд першої інстанції прваморно вважав, що чинне законодавство не містить приписів щодо обовязковості кредитора або поручителя за договором поруки попереджати боржника про укладання такого договору. Договір поруки є додатковою фінансовою підтримкою для боржника, оскільки по зобовязаннях останнього відповідає і поручитель.

Норми діючого законодавства не забороняють укладення договорів в забезпечення виконання зобов'язання після його порушення.

У п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, господарським судам роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на те, що при укладанні спірного договору поруки першим відповідачем порушено вимоги Основного договору - п.8.9. та п.8.10. Договору, а тому наявні правові підстави для визнання договору поруки недійсним як такого, що не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення Цивільного кодексу України узгоджуються з положеннями ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В свою чергу чинне законодавство не пов'язує можливість визнання недійсним договору з обставинами розголошення або нерозголошення конфіденціної, комерційної інформації за зобов'язаннями, у яких здійснюється заміна кредитора.

Суд першої інстанції правомірно не погодився з доводами позивача про те, що спірний договір поруки є фіктивним, оскільки зі сторони другого відповідача не вчинялися дії спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, а тому договір поруки вчинений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались, виходячи з наступного.

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обовязків, не відповідає зовнішньому її прояву.

У п.3.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, господарським судам роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір поруки укладено з порушенням ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України та в момент вчинення правочину внутрішня воля відповідачів не відповідала зовнішньому її прояву, тобто учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що першим відповідачем пред'явлено другому відповідачу вимогу про виконання зобов'язань поручителя за спірним договором поруки (вимога за вих.414 від 02.12.2015), яку другий відповідач отримав 03.12.2015 та сплатив першому відповідачу борг позивача за Основним договором в сумі 2000 грн. згідно платіжного доручення № 46 від 04.04.2016.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись 11, 203, 215, 234, 512, 513, 516, 520, 521, 553, 626-628, 638 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.04.2016 р. по справі №922/620/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 08.06.16

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.