КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа№ 910/12257/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

та представників:

від апелянта: ОСОБА_2 (дов. 06.11.2013);

від Служби Безпеки України: Скрипніков Д.С. (дов. № 22/1362-Д від 10.07.2015);

кредитор: ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий 07.02.2002 Шевченківським РУ ГУ МВС України у м. Києві);

від кредиторів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7: ОСОБА_8 (дов. б/н від 08.09.2015, 04.09.2015);

від кредитора ОСОБА_9: ОСОБА_10 (за договором про надання правової допомоги, посвідчення адвоката № 3008/10 від 22.12.2005);

від ліквідатора: не з'явився;

від інших учасників провадження : не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_11

на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.11.2015

у справі № 910/12257/15 (Суддя: Яковенко А.В.)

за заявою ОСОБА_7

до: 1) ОСОБА_12

2) ОСОБА_13

3) ОСОБА_11

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010

в межах справи №910/12257/13

за заявою ОСОБА_7

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/12257/15 задоволено заяву ОСОБА_7; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11; повернуто сторони у первинний стан, який існував до укладення договору купівлі-продажу від 22.12.2010, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 та визнано право власності на цей нежитловий будинок, загальною площею 1368,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_11 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала прийняте з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_11 було прийнято до провадження та призначено її розгляд на 01.06.2016.

01.06.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2016 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги та відкладено розгляд справи на 15.06.2016.

В судове засідання 15.06.2016 ліквідатор не з'явився, клопотань та заяв до суду не надавали. Про день і час розгляду справи учасники провадження у даній справі повідомлені належним чином, відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників учасників провадження у даній справі, що не з'явились у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Представник апелянта у судовому засіданні 15.06.2016 підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Кредитор ОСОБА_4, представники Служби Безпеки України та кредиторів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 заперечили проти апеляційної скарги та просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

В даному випадку, відповідно до приписів розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон), застосовуються норми Закону в редакції, що діє з 19.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону провадження у справах про банкрутство регулюється Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Частиною 2 статті 4-1 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Згідно зі статтями 4, 43 ГПК України судове рішення є законним та обґрунтованим лише у випадку всебічного повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду м. Києва від 15.07.2013 порушено провадження у справі №910/12257/13 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - Інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Ухвалою попереднього засідання суду першої інстанції від 16.10.2013 затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - Інвестиційна компанія "Інтербудінвест"

Постановою Господарського суду м. Києва від 16.04.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно- інвестиційна компанія "Інтербудінвест" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута та призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно- інвестиційна компанія "Інтербудінвест" арбітражного керуючого Лінкевича О.М.

На розгляд до господарського суду міста Києва 17.03.2016 надійшла заява ОСОБА_7 до ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.12.2010 нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_5, за ціною 1 300 125,00 грн., укладеного між ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_16, ОСОБА_13, ОСОБА_11

Оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції задовольнив заяву ОСОБА_7; визнав недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11; зобов'язав повернути сторони у первинний стан, який існував до укладення договору купівлі-продажу від 22.12.2010, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" та ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 та визнано право власності на цей нежитловий будинок, загальною площею 1368,90 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

З огляду на приписи ст.ст. 215, 216, ч.1, ст. 232, 237 ЦК України та ст. 10 Закону, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості сторін, продаж майна здійснено за заниженою вартістю, а тому визнав позовні вимоги ОСОБА_7 законними, обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

З даним судовим рішенням апелянт не погодився. На думку скаржника, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст.232 ЦК України, в якій передбачені наслідки правочину, який вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, оскільки, при укладенні договору купівлі-продажу, сторони, діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо та добровільно, без будь-якого примусу, бажали реального настання правових наслідків, пов'язаних з укладенням договору.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та є такою, що не відповідає вимогам законодавства, з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_7 послався на те, що боржник здійснив відчуження майна за цінами відповідно нижчими від ринкових, а також на положення ст. 215, 216, 232, 236 Цивільного кодексу України, ст. 10, 37 Закону, у зв'язку з чим просив суд визнати укладений 22.12.2010 договір купівлі-продажу недійсним.

В подальшому, в письмових поясненнях поданих по суду першої інстанції 24.07.2015, заявник зазначив, що в заяві ним було допущено помилка щодо посилання на ст. 37 Закону, в дійсності ж заявник мав на увазі ст. 20 Закону.

Тобто, з огляду на вищевикладене, заявник в обґрунтування поданої заяви посилався на положення ст. 215, 216, 232, 236 Цивільного кодексу України, ст. 10, 20 Закону, що підтвердив представник заявника і в суді апеляційної інстанції.

Так, в основу позовних вимог заявника покладено те, що фактично боржник здійснив відчуження нежитлового будинку за цінами значно нижчими від ринкових, внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а саме відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2010 ТОВ "Будівельно- інвестиційна компанія "Інтербудінвест" продало, а ОСОБА_17, ОСОБА_13, ОСОБА_11, придбали у рівних частках кожному, нежитловий будинок, загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 за ціною 1 300 125 грн. 00 коп. Положеннями п. 2.1.договору сторони погодили, що загальна вартість об'єкту становить 1 300 125,00 грн. Розрахунки за договором купівлі-продажу повинні бути проведені до 31.12.2020.

На підтвердження вказаних доводів заявником до суду першої інстанції надано висновок про вартість нежитлового будинку суб'єкта оціночної діяльності від 21-23.10.2014, виконаний ФОП ОСОБА_18 (сертифікат СОД № 13065/12 від 01.03.2012), в якому зазначено про те, що ринкова вартість нежитлового будинку, загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 станом на 22.12.2010 становить 12 926 525 грн. 00 коп. з урахуванням ПДВ.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судовою колегією було досліджено заяви-відзиви щодо визнання позовних вимог, подані ОСОБА_12 та ліквідатором-арбітражним керуючим Лінкевич О.М., та встановлено наступне.

За приписами п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Суд відзначає, що визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_7 стосується визнання недійсним договору, який безпосередньо встановлює дійсність виникнення права власності на будівлю за ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 в рівних частках, а тому і впливає на права і обов'язки кожної сторони спірного договору.

В даному випадку, ОСОБА_11 (апелянт), не погоджується з доводами заявника, з винесеною судом першої інстанції ухвалою, та вважає, що його право порушено, а тому судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо врахування факту визнання позову, в даному випадку спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Важливою є норма про визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство (стаття 20 Закону).

Під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів. Наведене стосується, зокрема виконання зобов'язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна тощо.

Судова колегія не приймає доводи заявника, щодо визнання недійсним спірного договору з підстав строку його укладання, оскільки договір купівлі-продажу від 22.12.2010 укладений більш ніж за рік до порушення справи про банкрутство, а ст. 20 Закону стосується договорів боржника, які були вчинені після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство (ст. 20 Закону). Проте, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не проаналізував ст. 20 Закону та можливість і правомірність її застосування в даному випадку взагалі. Так, спірний правочин не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 20 Закону, враховуючи вищевикладене.

Що ж стосується інших підстав, зазначених заявником, з посиланням на ст. 10 Закону та ст. 232 ЦК України, то такий правочин в даному випадку може бути визнаний недійсним на підставі норм загального цивільного законодавства лише у разі доведення наявності таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року вказано, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Слід враховувати, що орган юридичної особи, визначений ст. 97 Цивільного кодексу України, який діє одноособово, не підпадає під поняття представника, як воно випливає зі змісту ст. 237 Цивільного кодексу України. У зв'язку з цим вказана стаття не може застосовуватися у випадках, коли правочин вчиняється органом юридичної особи навіть всупереч інтересам юридичної особи, оскільки за такими правочинами мають наступати інші правові наслідки.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Цивільного кодексу України органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки спірний договір від імені TOB "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" підписано адміністративним директором ОСОБА_19, що був одноособово наділений повноваженнями органу управління боржника, вказана обставина виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України.

При цьому, обов'язковою передумовою для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України є встановлення умислу в діях представника, тобто коли представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Оскільки при вчиненні правочину внаслідок зловмисної домовленості представник діє не в інтересах особи, яку він представляє, то останній таким правочином завдаються збитки. Тому для визнання недійним правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, суд повинен встановити не тільки факт зловмисної домовленості представника з іншою особою, а й наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Отже, для застосування положень ст.232 ЦК України необхідно встановити наступні умови: 1) укладання правочину через представника (представництво визначається за правилами глави 17 ЦК України); 2) існування відносин добровільного представництва; 3) наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною правочину. При цьому, не має значення, чи переслідували учасники змови або одна з них корисливу мету, чи ні; 4) представник однієї сторони і друга сторона правочину діяли на свою користь, а отже на шкоду довірителю.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що заявник не надав належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що адміністративний директор TOB "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" ОСОБА_20, вчиняючи правочин в грудні 2010 року, мав зловмисний умисел для настання несприятливих наслідків (збитків) для TOB "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест".

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, непосвідченого нотаріально, дійсним.

Як вбачається, договір купівлі-продажу від 22.12.2010 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_21 та зареєстрований в реєстрі за №1456, а відповідно, укладений з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України щодо укладення даного виду договорів.

Разом з тим, до матеріалів справи було долучено інформаційну довідку з Державногореєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.06.2016 № 60384205, з якого вбачається, що власниками будівлі за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_17, ОСОБА_13, ОСОБА_11 в рівних частках.

Апеляційний суд також не може погодитись з висновком місцевого господарського суду про те, що метою вчинення правочину з продажу засновникам майна було не отримання прибутку, а мало на меті виведення активів товариства, що спричинило збитків кредиторам Банкрута, та в свою чергу зумовило необхідність звернення до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Крім того, відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається, на момент укладення спірного договору, відчужувані частки будівлі не були обтяжені боргом, не перебували під арештом, забороною, в судовому спорі, в податковій заставі, також вони не були предметом іпотеки, обтяжень, будь-яких прав у третіх осіб щодо них не існувало, а отже, власник майна (боржник у даній справі), укладаючи даний договір, мав право на власний розсуд розпорядитися своїм майном, сторони були вільними у визначені такої умови договору, як ціна.

Колегія суддів апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що позивачем, всупереч ст.ст. 33-34 ГПК України не доведено, що в діях ОСОБА_20 як адміністративного директора TOB "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" була зловмисна домовленість з іншими сторонами договору купівлі-продажу під час його підписання, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б невідповідність договору чинному законодавству України, в тому числі, і на момент його укладення.

Разом з тим, судова колегія не може прийняти до уваги поданий заявником висновок про вартість нежитлового будинку суб'єкта оціночної діяльності від 21-23.10.2014, виконаний ФОП ОСОБА_18, як доказ, поданий на підтвердження того, що майно боржника відчужене за заниженою вартістю, оскільки з його змісту вбачається наступне.

По-перше, експерт, досліджуючи, оцінюючи спірну будівлю у жовтні 2014 року з огляду на її зовнішній вигляд, зазначає у висновку, що «відсутні здійснення робіт перепланування внутрішніх приміщень», проте, докази дослідження експертом його внутрішнього стану (документи, які б підтверджували стан цих внутрішніх приміщень на грудень 2010 року) відсутні. Також і відсутні докази, що за період з грудня 2010 року по 21-23.10.2014 власниками майна (чи іншими особами) не здійснювалося перепланування та поліпшення будівлі у внутрішніх приміщеннях, відсутні докази у справі та посилання у висновку, що експерту було надано дозвіл власників на проведення такого виду експертизи внутрішнього стану будівлі за адресою: АДРЕСА_4.

По-друге, експерт зазначає, що «на момент аналізу будівля експлуатується і знаходиться у задовільному технічному стані», докази стосовно того, який стан, як внутрішній, так і зовнішній, був станом на дату продажу спірного майна (на грудень 2010) відсутні. Документи, які б досліджувались експертом з цього приводу, в матеріалах справи відсутні, вищезазначений висновок не містить посилань на такі документи.

По-третє, як вбачається із вказаного висновку, експертом досліджувалось питання народного рейтингу спірної будівлі, проте даний рейтинг досліджувався станом на 2014 рік (дата зазначена на скриншоті - а.с. 28 (зв.) т. 1), що також не може бути належним доказом (документом) при встановленні ринкової вартості будівлі за адресою:АДРЕСА_4 станом на грудень 2010, як це зазначає експерт.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку, що заявником не доведено наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_20 та іншими сторонами спірного договору, реальні збитки боржника та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Оспорюваний договір відповідає нормам ЦК України, на порушення яких посилається заявник. Вказаний договір укладений в письмовій формі, спрямований на реальне настання правових наслідків та виконується у межах ним передбачених, що підтверджено матеріалами справи, у тому числі виписками з рахунку боржника (а.с. 146-150, т. 1). Належних доказів на спростування вказаного матеріали справи не містять.

Так, заявник мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з вимогами про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_11. Ухвалу господарського суду м. Києва від 23.11.2015 у даній справі слід скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_7 про визнання договору недійсним з підстав, зазначених заявником.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, понесені ОСОБА_11 за подачу апеляційної скарги, покладаються на ОСОБА_7 (заявника).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 99, 101-106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду м. Києва від 23.11.2015 у справі № 910/12257/13 скасувати.

3. Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_7.

4. Стягнути з ОСОБА_7 (03062, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_11 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний НОМЕР_3) суму судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. за подачу апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду м. Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи № 910/12257/13 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ГПК України.

Повний текст постанови підписаний: 17.06.2016.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

А.А. Верховець