Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "16" червня 2016 р. Справа № 906/1568/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 довіреність №02-14/1844 від 05.11.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (м. Київ)

до Новоград-Волинської районної державної адміністрації (м. Новоград-Волинський Житомирської області)

про стягнення 95900,00 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 95900,00 грн грошових коштів як завданих збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, прострочив зобов'язання по договору поставки від 14.11.2013. За цей час були внесені зміни до Податкового кодексу України. Тому позивач, діючи відповідно до вимог чинного Податкового кодексу України, в декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року збільшив свої податкові зобов'язання з податку на додану вартість на 95900,00грн. В результаті у позивача замість від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за результатами квітня 2015 року виникло позитивне значення такої різниці. Збільшення податкового зобов'язання за квітень 2015 року призвело до того, що позивач був позбавлений можливості скористатись від'ємним значенням різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у наступних звітних (податкових) періодах, що стало причиною збільшення його витрат внаслідок сплати до бюджету податку на додану вартість в розмірі, що на 95 900 гривень більше, ніж розмір податку на додану вартість, який позивач повинен був сплатити у разі своєчасного виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за договором. Так, позивач за результатами господарської діяльності у квітні - серпні 2015 року сплатив до бюджету податок на додану вартість в розмірі 124 765 гривень, в той час як, за умови своєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, мав сплатити до бюджету податок на додану вартість у розмірі 28 865 (124 765 - 95 900)грн.

Таким чином, товариство вважає, що внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором воно понесло збитки в сумі 95900,00 гривень., а тому відповідно до ч.1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання , має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 у справі №906/1568/15 скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 та рішення господарського суду Житомирської області від 09.11.2015 у справі № 906/1568/15. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи від 04.04.2016, справу №906/1568/15 передано для розгляду судді Маріщенко Л.О.

Ухвалою господарського суду від 04.04.2016 справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Згідно ухвали суду від 26.04.2016, розгляд справи було відкладено у зв'язку із необхідністю витребуванням додаткових доказів по справі та необхідністю направлення запиту до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, щодо надання останнім інформації що стосується розгляду справи.

Станом на 16.06.2016 відповіді на запит до суду не надійшло.

Позивач в судове засідання від 16.06.2016 свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином (а.с. 214, 218).

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Проте, позивач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні додаткових письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги, що граничний строк розгляду спору закінчується 20.06.2016 та те, що неявка в засідання суду позивача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, зазначених у письмових поясненнях № 02-14/769 від 21.04.2016 (а.с. 171-175). Зокрема зазначила, що Новоград-Волинська районна державна адміністрація є державною установою, фінансується з державного бюджету та включена до Реєстру неприбуткових організацій і установ. У 2013 році за рахунок коштів, виділених з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 3511210 "Субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій", районна державна адміністрація уклала з ТОВ "Ілатанмед" договір 1т від 14.11.2013 та отримала Кабінет діагностичний рухомий „КРАС" ТУ У 26.6-3:2-12. Проте, у 2013 році частина субвенції з району була знята, що не дало можливості оплатити придбане медичне обладнання. У 2014 році ця субвенція була знята у повному обсязі. Станом на 01.01.2014 кредиторська заборгованість в сумі 1370000,00грн. була визнана державною казначейською службою за Новоград-Волинською райдержадміністрацією. 25.03.2015 рішенням районної ради було внесено зміни до районного бюджету на 2015 рік про виділення коштів з районних, сільських, селищних рад та за рахунок залишків бюджетних коштів, що надало можливість 14.04.015 розрахуватися за пересувний флюорограф у розмірі 1370000,00грн. Після погашення заборгованості позивач наполягав на зміні умов договору, а саме, пропонував підписати додаткову угоду, відповідно до якої райдержадміністрація повинна сплатити податок на додану вартість за ставкою 7% відсотків у зв'язку з набранням чинності ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 та внесених змін до п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, який було доповнено підпунктом "в", згідно з яким операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затверджених КМ України, оподатковуються за ставкою 7% ПДВ. Згідно наведеної норми об'єктом оподаткування є операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів та медичних виробів, а відтак зазначена норма, з огляду на принцип дії закону у часі, не може бути підставою для внесення змін до Договору щодо товарів, які вже ввезено та поставлено замовнику, тобто райдержадміністрації.

Крім того, п.3.2 договору №1т від 14.11.2013 визначено, що товар не оподатковується ПДВ згідно п.197.1.27 п. 197.1. ст. 197 розділу V Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755 із змінами та доповненнями (редакція, яка діяла на момент проведення конкурсних торгів та укладення договору та відноситься до виробів медичного призначення за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 08.08.2011), що звільняло від оподаткування податком на додану вартість операцію з постачання такого товару.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

14.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (постачальник/позивач) та Новоград-Волинською районною державною адміністрацією Житомирської області (замовник/відповідач) укладений договір № 1т (а.с.17-21).

Згідно п. 1.1 договору, постачальник зобов'язався у 2013 році поставити замовнику автомобіль спеціальної призначеності (код предмета закупівлі - 29.10.5). Кабінет діагностичний рухомий "КРАС" ТУ У 26.6 - 38183326 - 003:2012 (далі - товар), зазначений в специфікації (додаток 1), а замовник зобов'язався прийняти цей товар та оплатити його.

Відповідно п. 1.2 договору, найменування, номенклатура, асортимент та кількість товару зазначено в специфікації, що додається до цього договору і є його невід'ємною частиною.

Згідно п.3.1 договору, загальна сума цього договору складає 1 370 000,00 грн без ПДВ.

Пунктом 3.2 договору сторони визначили, що товар не оподатковується ПДВ згідно п.п.197.1.27 п. 197.1. ст. 197 розділу V Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями.

Оплата за товар, який надано постачальником, проводиться за фактом поставки протягом 10 календарних днів у разі наявності та в межах відповідних бюджетних призначень (п.4.1 договору).

На виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар, визначений специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №СФ-00032 від 13.12.2013, довіреністю № 34 від 12.12.2013, а також актом здавання-приймання медичного обладнання від 13.12.2013 (а.с.24-26).

Новоград-Волинська районна державна адміністрація оплатила поставлений товар 14.04.2015, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 14.04.2015,порушив свої зобов'язання з 24.12.2013 (а.с. 27).

За даними позивача, отримавши 15.04.2015 оплату за товар у розмірі 1370000,00грн, він нарахував собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 7 відсотків від отриманих коштів, які вніс до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, таким чином збільшивши свої податкові зобов'язання з ПДВ на 95900,00 грн.

Витрати позивача на сплату податку на додану вартість підтверджуються податковими деклараціями з податку на додану вартість за квітень - серпень 2015 року, а також платіжними дорученнями №296 від 15.05.2015, №298 від 18.05.2015, №347 від 19.06.2015, №391 від 29.07.2015 та №443 від 15.09.2015 (а.с. 44-69).

Позивач стверджує, що грошові кошти в розмірі 95900,00 грн є завданими діями відповідача збитками.

Оцінивши подані докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з врахуванням приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що між сторонами існували правовідносини поставки, згідно яких позивач здійснив відповідачу поставку товару.

Як зазначалося вище, сторони домовилися, що загальна сума договору складає 1370000,00 грн без ПДВ.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання виникають безпосередньо із господарського договору або безпосередньо із закону.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України).

Приписами ч.ч.1-3 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Так, відповідач здійснив свої зобов'язання за договором, сплативши позивачу борг в сумі 1370000,00 грн, допустивши прострочення виконання своїх зобов'язань по договору.

За порушення зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену умовами цього договору та нормами законодавства.

Тому рішенням господарського суду Житомирської області у справі № 906/472/15 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" до Новоград-Волинської районної державної адміністрації, яким стягнуто з останнього 900,82 грн. річних, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно умов договору поставки від 14 листопада 2013.

Таким чином, позивач скористався своїм правом щодо притягнення відповідача до відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання лише через 15 місяців ( з 24.12.2013 до 31.03.2015)

Однак, позивач просить стягнути з відповідача збитки, спричинені сплатою ПДВ внаслідок внесених змін в податкове законодавство.

В наведених позивачем обґрунтуваннях позовних вимог в сукупності із нормами матеріального права, які зазначені в позовній заяві, на переконання суду не можуть слугувати підставою для задоволення позову виходячи з наступних міркувань.

Невиконання особою податкових зобов'язань чи порушення приписів податкового законодавства не визнається Цивільним Кодексом України підставою для покладення на неї цивільно-правової відповідальності, до якої відносяться збитки.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Приписами пункту 4 статті 611 вказаного Кодексу унормовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а тому не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживають правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог суд може зобов'язати сторону по договору припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 612, 623 Цивільного кодексу України ) боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо боржник прострочив виконання зобов'язання перед кредитором, а у кредитора внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втрачено інтерес то кредитор може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У частині 1 ст. 225 Господарського кодексу України зазначено про те, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В обґрунтування заявленого позову позивач послався на те, що у визначений договором строк замовник не виконав зобов'язання з оплати поставленого товару і ця обставина не є спірною.

Між тим, в період прострочення боржника ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 01.04.2014, та ОСОБА_2 України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства" внесені зміни до Податкового кодексу України.

Так, п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України було доповнено підпунктом "в", згідно з яким операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оподатковуються податком на додану вартість за ставкою 7% відсотків.

При цьому, пп. 197.1.27 п. 197.1 ст. 197 Податкового кодексу України, відповідно до якого на момент підписання договору поставки та фактичної поставки позивачеві передбаченого договором товару, від оподаткування ПДВ звільнялися операції з постачання виробів медичного призначення, був виключений.

Згідно з п. 187.7 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед бюджетом.

ОСОБА_3 доходів і зборів України від 06.05.2014 № 10295/7/99-99-19-04-02-17 "Про податок на додану вартість" роз'яснено, що при проведенні операцій з постачання лікарських засобів та медичних виробів за бюджетні кошти податкові зобов'язання не нараховуватимуться лише у випадку, якщо першою подією була їх оплата, яка відбулася до 01.04.2014. Якщо оплата за поставлені до 01.04.2014 за рахунок бюджетних коштів лікарські засоби та медичні вироби проводиться з 01.04.2014, то на дату оплати нараховується податок на додану вартість за ставкою 7 відсотків.

Посилаючись на вказані законодавчі приписи та обставини, позивач зазначив, що внаслідок прострочення відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати отриманого товару, він як постачальник був зобов'язаний нарахувати собі податкові зобов'язання з ПДВ за ставкою 7% від вартості поставленого товару на дату отримання від відповідача коштів за товар і сплатити до бюджету цей податок, який на момент укладення договору і поставки відповідачеві товару не був включений в ціну медичного обладнання, тобто, поніс додаткові витрати в складі вартості товару, які вважає збитками.

Відшкодування збитків є мірою цивільно-правової відповідальності, загальними умовами якої є протиправний характер поведінки особи, на яку передбачається покласти відповідальність, або настання інших, спеціально передбачених законом чи договором обставин.

Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопо-рушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

З аналізу змісту наведених правових норм вбачається, що протиправною в розумінні зазначених норм визнається поведінка, яка порушує норми цивільного права, які містять певні заборони або імперативні правила.

Разом з тим, позивачем не доведено спричинення йому збитків відповідачем у контексті приписів Цивільного кодексу України.

Зміна у подальшому норм законодавства, яке діяло на час укладення між сторонами договору, не є підставою для визнання однієї сторони договору винною у понесених іншою стороною витратах у вигляді сплати податку згідно внесених змін до Податкового кодексу України, суму якого позивач нарахував на свій розсуд.

Крім того, тлумачення позивачем змісту листа ОСОБА_3 доходів і зборів України від 06.05.2014 № 10295/7/99-99-19-04-02-17 "Про податок на додану вартість" як підставу виникнення у нього податкових зобов'язань з ПДВ за квітень 2015 у розмірі 14 370 грн , які він вважає своїми додатковими витратами, судом до уваги не приймаються, оскільки вимоги цього листа стосуються оплати за поставлені медичні вироби за умов їх оплати з 01.04.2014,а тому не можуть застосовуватись до строку оплати згідно умов договору від 14.11.2013,а саме: з 24.12.2013 та в межах відповідних бюджетних асигнувань, про що сторони домовились у відповідному договорі.

Отже, господарський суд доходить висновку, що податкові зобов'язання позивача не стосуються договірних зобов'язань з відповідачем.

Згідно ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч.1 ст.43 ГПК України).

Враховуючи вище викладене, відсутні підстави для задоволення позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 32-34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.06.16

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з повід.)