ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа № 922/6647/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Белкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 14-88 від 18.04.2014 р.

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю № 159/1 від 03.03.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (вх. № 1033Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016 р. у справі № 922/6647/15

за позовом КПАТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ

до ТОВ "Котельні лікарняного комплексу", м. Харків

про стягнення 5224,82 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 р. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" заборгованості в розмірі 5224,82 грн., підставою нарахування якої стало порушення відповідачем строків оплати за поставлений позивачем природний газ за період з січня по липень 2012р., в рамках укладеного сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 17/12-БО-32 від 19.01.2012р. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.02.2016 р. (суддя Аюпова Р.М.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Судові витрати покласти на відповідача.

Так, в своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що спірні правовідносини виникли у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про закупівлю природного газу, а не у звязку з виконанням судового рішення. Так, позивачем донараховано штрафні санкції за зобовязаннями липня 2012 р., оскільки сума основної заборгованості довгий час залишалась несплаченою відповідачем. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати на суму пені та 7% штрафу, які були нараховані згідно попереднього судового рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.05.2016 р.

Відповідач 29.04.2016 р. надав за вх. № 4568 заперечення на апеляційну скаргу, в яких проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судовому засіданні 16.05.2016 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 06.06.2016 р.

Відповідачем 03.06.2016 р. були надані додаткові пояснення в обгрунтування своєї позиції по справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та запереченнях на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 19.01.2012 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" (відповідач, покупець) був укладений договір №17/12-БО-32 купівлі - продажу природного газу.

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобов'язується поставити покупцеві імпортований природний газ, період з 01 січня 2012 р. по 31 грудня 2012 р. виключно для виробництва теплової енергії для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а також інших субєктів господарювання, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у п. 1.2 цього договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач поставив протягом січня - липня 2012 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 7 729,571 тис. куб. м. на загальну суму 30551839,81 грн., що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.01.2012р. за січень на суму 9 539 473,68 грн.;

- від 29.02.2012р. за лютий на суму 10 961 895,65 грн.;

- від 31.03.2012р. за березень на суму 7 841 588,42 грн.;

- від 30.04.2012р. за квітень на суму 1 274 734,84 грн.;

- від 31.05.2012р. за травень на суму 301 928,44 грн.;

- від 30.06.2012р. за червень на суму 295 366,40 грн.;

- від 31.07.2012р. за липень на суму 336 852,38 грн.

Відповідно до п. 4.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюються тривалістю у 5 (п'ять) років.

Позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму З0551839,81 грн., таким чином, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" виконало умови договору № 17/12-БО- 32 від 19.01.2012р.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу не виконав належним чином, за поставлений природний газ розрахувався невчасно, з порушенням строків встановлених договором, в зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду з даним позовом та просив стягнути на свою користь суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 4 595,56 грн. та три відсотки річних у розмірі 629,26 грн., загалом 5 224.82 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2013 р. по справі № 922/3601/13, на виконання якого відповідач недоплатив позивачеві грошові кошти по сплаті суми основної заборгованості у розмірі нарахованих штрафних санкцій, яка становила 73818,84 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на рішення господарського суду по справі № 922/3601/13 від 11.11.2013р., постанову Харківського апеляційного господарського суду по справі № 922/3601/13 від 23.10.2014р. при повторному розгляді справи щодо штрафних санкцій, рішення господарського суду по справі № 922/3188/14 від 14.10.14р., відповідно до яких у період в розрахунку до позову з 28.06.2014р. по 13.10.2014р. не існувало заборгованості з основного боргу, оскільки остаточний розрахунок здійснено відповідачем 05.03.2014р.

Відповідач наголошує, що позивач нараховує 3 % річних та інфляційні лише на суми пені та штрафу, присуджені згідно рішення господарського суду Харківської області від 27.05.2014р. по справі № 922/3601/13, що набрало чинності 23.10.2014р.

Також відповідач зазначив, що згідно із рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/3601/13 від 11.11.2013р., що набрало чинності 14.01.2014р. та частково залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.03.2014р., всі присуджені суми основного боргу 2072619,90 грн., З% річних, інфляційних та судового бору сплачені у повному обсязі, відповідно до наданих до матеріалів справи платіжних доручень.

В частині стягнення пені та штрафу в загальній сумі 73818,84 грн. справа постановою Вищого господарського суду України від 13.03.2014р. направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в частині стягнення пені та штрафу. Рішення суду від 27.05.2014р. при новому розгляді справи набрало чинності 23.10.2014р., які були сплачені платіжним дорученням № 2303 від 25.09.2014р. в сумі 17578,84 грн. та платіжним дорученням № 6/4 від 13.10.2014р. в сумі 56240 грн.

Таким чином, відповідач зазначив про повне виконання 05.03.2014р. своїх зобов'язань за договором поставки природного газу та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них колегія суддів виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, матеріалами справи підтверджується, що рішенням господарського суду Харківської області від 11.11.2013р. по справі № 922/3601/13, частково залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.10.2014р. стягнуто з ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 89903,17 грн. пені та 7% штрафу в сумі 131553,37 грн., 296,29 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження. Ця норма є відтворенням норми ст.124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Також відповідно до ч. 2-4 статті 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно - правовим актами, виданим відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення господарського суду від 11.11.2013р. по справі № 922/3601/13, було видано відповідні накази від 27.01.2014р. та від 07.11.2014р.

Постановами Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського МУЮ від 19.09.2014р. та від 30.01.2015р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення, відповідно до виданих господарським судом наказів.

Матеріали справи свідчать що, згідно із рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/3601/13 від 11.11.2013р., що набрало чинності 14.01.2014р. та частково залишено без змін постановою ВГСУ від 13.03.2014р., боржником у добровільному порядку всі присуджені суми основного боргу 2072619,90 грн., З% річних, інфляційних та судового бору сплачені у повному обсязі, що підтверджується:

- платіжним дорученням № 1018 від 24.01.2014р сплачено 100000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1022 від 30.01.2014р. сплачено 100000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1026 від 31.01.2014р. сплачено 200000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1027 від 31.01.2014р. сплачено 72619,19 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1051 від 13.02.2014р. сплачено 500000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1087 від 27.02.2014р, сплачено 300000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1105 від 05.03.2014р. сплачено 355000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1106 від 05.03.2014р. сплачено 45 000,00 грн. боргу;

- платіжним дорученням № 1107 від 05.03.2014р. сплачено 400 000,00 грн. боргу, а всього на суму 2072619,90 грн.

- платіжним дорученням № 943 від 28.03.2014р. сплачено 94642,50 грн. 3% річних ;

- платіжним дорученням № 944 від 28.03.2014р. сплачено 4083,72 грн. інфляційних втрат;

- платіжним дорученням № 945 від 28.03.2014р. сплачено 61290,70 грн. судового збору.

В частині стягнення пені та штрафу в загальній сумі 73818,84 грн. справа № 922/3601/13 постановою Вищого господарського суду України від 13.03.2014р. направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в частині стягнення пені та штрафу. Рішення суду від 27.05.2014р. при новому розгляді справи набрало чинності 23.10.2014р., суми, присуджені до стягнення були сплачені:

- платіжним дорученням № 2303 від 25.09.2014р. в сумі 17578,84 грн.

- платіжним дорученням № 6/4 від 13.10.2014р. в сумі 56240 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.02.2015р. Дзержинського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ при примусовому виконанні наказу господарського суду по справі № 922/3601/13, виданого 07.11.2014р. сума боргу у розмірі 221752,83 грн., стягнутої на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України", перерахована на користь стягувача боржником у добровільному порядку.

Також, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.04.2015р. Дзержинського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ при примусовому виконанні наказу господарського суду по справі № 922/3188/14, виданого 12.01.2015р. сума боргу у розмірі 74865,16 грн., стягнутої на користь ПАТ "Нафтогаз України", перерахована на користь стягувача боржником у добровільному порядку.

В суді першої інстанції представником позивача зазначено, що зараховано суми, присуджену до стягнення в рахунок погашення заборгованості без будь-яких претензій та зауважень до боржника. Крім того, як свідчать матеріали справи, будь-яких скарг на дії державного виконавця, під час виконання судових рішень ними не подавалось.

Позивач, звертаючись до господарського суду з даним позовом зазначив, що здійснену відповідачем сплату 73818,84 грн., як сплату за погашення штрафних санкцій відповідно до рішення суду, він самостійно зарахував, у відповідності до вимог пункту 4.3 договору, відповідно до якого продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за спожитий газ, поставлений в минулі періоди за цим договором, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.

Зазначене колегія суддів вважає не вмотивованим, виходячи з наступного.

Положенням статті 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не зазначено, з наданням відповідних доказів, яким чином на відміну від призначення, що вказане відповідачем, останній зарахував проведені відповідачем платежі згідно вищезазначених платіжних доручень з посиланнями на положення ст. 534 ЦК України та п. 3.3. договору.

Крім того, колегія суддів вважає, що такі дії позивача в тому числі свідчать про порушення останнім принципів ведення бухгалтерського обліку та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 р. N 22.

Так, пунктом 3.8. вказаної Інструкції встановлено, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Відповідно до п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за N 168/704, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Отже, черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями, передбачена ст. 534 ЦК України, на яку посилається позивач, може застосовуватись при недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання, отриманого без реквізиту "Призначення платежу".

Беручи до уваги викладене, саме відповідач має право самостійно визначати цільове призначення своїх грошових коштів, а також самостійно визначати призначення платежів.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, що викладена у Постанові від 19.04.2010 року у справі № 8/266/09 та Постанові від 03.12.2014 року у справі № 920/1172/14, а також з позицією Верховного Суду України, викладеною у листі від 01.07.2014 року "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві", в якому Верховний Суд України роз'яснив, що при застосуванні норм, стосовно черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням, у разі недостатності суми проведеного платежу, (ст. 534 ЦК України) судам необхідно виходити з того, що під процентами, які погашаються раніше основної суми боргу, розуміють проценти за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов'язанням, зокрема проценти за користування сумою позики, кредиту тощо. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання, погашаються після суми основного боргу.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження".

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. по справі № 6-2759цс-15.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено правового обґрунтування щодо правомірності підстав нарахування відповідачеві зазначеної суми заборгованості.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в звязку з тим, що вони безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016 р. у справі № 922/6647/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.02.2016 р. у справі № 922/6647/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.