ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016р. Справа№ 914/1147/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення (м.Київ) в особі Львівської філії КРРТ, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Галичина», м. Львів

про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 19 039,68 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: ОСОБА_2 - адвокат

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення (м.Київ) в особі Львівської філії КРРТ до Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Галичина» про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 19 039,68 грн.

Ухвалою від 28.04.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 17.05.2016 року. З підстав, наведених в ухвалах суду, розгляд справи відкладався. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Державною фінансовою інспекцією по результатам проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Львівської філії Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення за період з 01.05.2014 року по 31.10.2015 року та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.04.2013 року по 30.04.2014 року було встановлено, що відповідно до договору від 01.06.2010 року №КЛФ ТК 14/06-10 (діяв до 01.07.2015 року), укладеного між Концерном радіомовлення, радіозв»язку та телебачення, в особі директора Львівської філії КРРТ (надалі виконавець) та ТОВ «Телерадіокомпанія «Галичина» (надалі замовник), виконавець зобов»язується надати, а замовник приймати та сплачувати телекомунікаційні послуги з розповсюдження радіопрограм технічними засобами мовлення, що належать замовнику та встановлені на об»єктах виконавця. Ревізією встановлено, що при наданні послуг ТОВ «Телерадіокомпанія «Галичина» внаслідок невірного коригування місячної плати на індекс інфляції наростаючим підсумком за надання телекомунікаційних послуг за період з 01.04.2013 року по 31.10.2015 року Львівською філією КРРТ недоотримано доходів на загальну суму 19 039,68 грн., а саме за період з 01.04.2013 року по 31.12.2013 року 5 493,27 грн., з 01.01.2014 року по 30.04.2014 року 2 481,93 грн., з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року 5 790,70 грн. та з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року 5 273,78 грн., що є порушенням ст.193 ГК України та п.3.2. договору від 01.06.2010 року та завдано матеріальної шкоди (збитків) на суму 19 039,68 грн.

Відповідач в судове засідання з»явився, проти позовних вимог заперечив, просить суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач вказує, що положеннями договору не встановлено обов»язку відповідача здійснювати коригування розміру місячної плати відповідно до індексу інфляції. Відповідач щомісяця із дотриманням строків, встановлених договором, належним чином здійснював оплату рахунків, що виставлялися позивачем, який в свою чергу зобов»язаний самостійно коригувати розмір місячної плати за послуги відповідно до офіційного індексу інфляції та виставляти загальну суму, що належить до оплати, у рахунку.

Заслухавши пояснення представникам сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2010 року між Концерном радіомовлення, радіозв»язку та телебачення в особі Львівської філії (надалі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Галичина» (надалі відповідач, ТРК) укладено Договір №КЛФ ТК-14/06-10 про надання телекомунікаційних послуг (надалі договір), відповідно до якого виконавець зобов»язується надавати, а ТРК приймати та сплачувати відповідно з умовами договору, телекомунікаційні послуги з розповсюдження радіопрограм технічними засобами мовлення, що належить ТРК, місцезнаходження яких передбачено відповідним актом прийому передачі.

Передача відповідачем вищезгаданих технічних засобів мовлення позивачу підтверджується Додатком №1 до Договору №КЛФ ТК-14/06-10 про надання телекомунікаційних послуг від 01.06.2010 року - Акт прийому-передачі ТЗМ «ТРК».

Згідно п.2.1 договору ТРК зобов»язана, серед іншого, своєчасно проводити розрахунки з виконавцем за послуги в порядку, визначеному в ст. 3 договору.

Відповідно до п.3.1 договору, вартість наданих телекомунікаційних послуг з розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК за одну годину мовлення ТРК визначається у протоколах узгодження договірної ціни, які є Додатками до даного договору та його невід»ємною частиною.

Виходячи із п.3.2, вартість послуг визначається за наступною формулою: А = В х С, де

А вартість послуг з розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК за місяць;

В фактична кількість годин розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК у відповідному місяці в межах терміну дії договору;

С вартість послуг з розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК за 1 годину мовлення, передбачена п.3.1 договору.

Розмір місячної плати за надання послуг коригується відповідно до офіційного індексу інфляції за попередній місяць наростаючим підсумком. У випадку, якщо офіційний індекс інфляції становить менше 1, розмір місячної плати за надання послуг встановлюється на рівні попереднього місяця.

У вищезгаданих протоколах узгодження договірної вартості, окрім узгодження вартості за одну годину мовлення відповідно до регіону, міститься аналогічне положення щодо коригування розміру місячної плати.

Пункт 3.3 Договору визначає, що щомісячно, не пізніше 15-го числа наступного за місяцем, в якому були надані послуги, сторони підписують Акт про надані послуги, в якому визначається фактична кількість годин розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК, вартість фактично наданих послуг з розповсюдження радіопрограм таких ТЗМ у відповідному місяці. Підписаний сторонами Акт про надані послуги є підставою для виставлення рахунку.

Відповідно до п.3.4 договору, ТРК сплачує вартість фактично наданих послуг, щомісячно, протягом 10-ти банківських днів з моменту виставлення відповідного рахунку на оплату, якщо інше не передбачено у відповідному Додатку до договору.

Однак, ревізією встановлено, що при наданні послуг ТОВ «Телерадіокомпанія «Галичина» внаслідок невірного коригування місячної плати на індекс інфляції наростаючим підсумком за надання телекомунікаційних послуг за період з 01.04.2013 року по 31.10.2015 року Львівською філією КРРТ недоотримано доходів на загальну суму 19 039,68 грн., а саме за період з 01.04.2013 року по 31.12.2013 року 5 493,27 грн., з 01.01.2014 року по 30.04.2014 року 2 481,93 грн., з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року 5 790,70 грн. та з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року 5 273,78 грн., що є порушенням ст.193 ГК України та п.3.2. договору від 01.06.2010 року та завдано матеріальної шкоди (збитків) позивачу на суму 19 039,68 грн

Таким чином, загальна сума боргу становить 19 039,68 грн.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі виникли договірні відносини на підставі договору №КЛФ ТК-14/06-10 від 01.06.2010 року, згідно якого виконавець зобов»язується надавати, а ТРК приймати та сплачувати відповідно з умовами договору, телекомунікаційні послуги з розповсюдження радіопрограм технічними засобами мовлення, що належить ТРК, місцезнаходження яких передбачено відповідним актом прийому передачі.

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що він вчасно та у встановленому розмірі приймав та оплачував телекомунікаційні послуги, відповідно до умов договору.

Ревізією ДФІ встановлено, що при наданні послуг ТОВ «Телерадіокомпанія «Галичина» внаслідок невірного коригування місячної плати на індекс інфляції наростаючим підсумком за надання телекомунікаційних послуг за період з 01.04.2013 року по 31.10.2015 року Львівською філією КРРТ недоотримано доходів на загальну суму 19 039,68 грн., а саме за період з 01.04.2013 року по 31.12.2013 року 5 493,27 грн., з 01.01.2014 року по 30.04.2014 року 2 481,93 грн., з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року 5 790,70 грн. та з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року 5 273,78 грн., що є порушенням ст.193 ГК України та п.3.2. договору від 01.06.2010 року та завдано матеріальної шкоди (збитків) позивачу на суму 19 039,68 грн.

Однак, із положень договору чітко вбачається, що на відповідача не покладено прямого обов»язку здійснювати коригування розміру місячної плати відповідно до офіційного індексу інфляції. Відтак, на підставі системного аналізу положень договору можна дійти висовку, що таке коригування повинен здійснювати саме позивач.

Відповідно до ст.213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Частина 3 цієї ж статті зазначає, що якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з»ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до листа Верховного суду України від 03.04.1997 року №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

П.2.3 договору визначає, що виконавець зобов»язаний здійснювати оперативне ведення обліку часу розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК, відповідно до ПТЕ-88, при цьому облік часу роботи таких ТЗМ веде виконавець в апаратному журналі.

Вартість послуг з розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК за місяць розраховується, виходячи із фактичної кількості годин розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК, і вже потім згодом ця вартість коригується на офіційний індекс інфляції.

Тому, зважаючи на те, що фактична кількість годин розповсюдження радіопрограм ТЗМ ТРК розраховується позивачем, а для відповідача договором або чинним законодавством не встановлено обов»язку вести облік цих годин, відповідач об»єктивно не мав можливості коригувати розмір місячної плати за надання послуг відповідно до офіційного індексу інфляції.

На підставі Акту про надані послуги, що підписаний сторонами, щомісяця позивачем виставляється рахунок, який підлягає сплаті відповідачем протягом 10-ти банківських днів. Відтак, відповідач, згідно положень договору, зобов»язаний сплатити лише суму, вказану у рахунку, а також відповідач не вправі змінювати суму або здійснювати будь-яке коригування суми зазначеної у рахунку.

Крім того, згідно п.74 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, під час здійснення оплати послуг з надсилання рахунків оператор, провайдер за кожний розрахунковий період безоплатно надсилає абонентові рахунок для оплати послуг, в якому зазначаються, серед іншого, загальна сума, що належить до сплати. Тому позивач зобов»язаний вказати загальну суму, належну до сплати відповідачем, з урахуванням будь-яких додаткових платежів та коригувань ціни за надані послуги. Більше того, відповідач не має права здійснювати коригування суми, вказаної у рахунку, оскільки визначення ціни наданих послуг є обов»язком виконавця.

Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»язується за завданням другої сторони (замовник) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.39 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету міністрів України №295 від 11.04.2012 року, оператори, провайдери зобов»язані, зокрема, вести облік обсягу та вартості наданих послуг за кожним видом окремо, забезпечувати його достовірність, зберігати записи про надані послуги протягом строку позовної давності, визначеного законом; стягувати плату за фактичний час отримання споживачем послуг; здійснювати розрахунок тарифів виходячи із собівартості послуг з урахуванням отримання прибутку.

Враховуючи вищевикладене, відповідач добросовісно виконував обов»язки передбачені договором. Вина відповідача відсутня у тому, що відповідна сума розміру місячної плати за надання послуг невірно коригувалася, відповідно до офіційного індексу інфляції, тому що саме позивач зобов»язаний здійснювати коригування розміру місячної плати відповідно до офіційного індексу інфляції.

Враховуючи цей факт, заборгованість у відповідача під час дії договору не виникла, тому посилання позивача у позовній заяві на ст.625 ЦК України не є обґрунтованим зважаючи на наступне.

Дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов»язання. Цивільне правопорушення як підстава для цивільно-правової відповідальності складається з наступних елементів: 1) наявність реальних збитків; 2) протиправність поведінки особи, на яку передбачається покласти відповідальність; 3) причинний зв»язок; 4) вина правопорушника.

В даному випадку, відсутні такі елементи як протиправність поведінки, оскільки відповідач добросовісно здійснював усі обов»язки, передбачені Договором. Відсутня також вина відповідача, враховуючи той факт, що саме позивач зобов»язаний коригувати розмір місячної плати самостійно та факт, що відповідач кожного місяця у строк, встановлений договором, оплачував рахунки, що виставлялися позивачем у повному обсязі.

Отже, відповідач не є боржником в розумінні ст.625 ЦК України, оскільки усі необхідні виплати відповідач здійснював відповідно до договору та в строк, встановлений у договорі. Це ж саме представник відповідача підтвердив в судовому засіданні. Позивач був зобов»язаний коригувати розмір місячної плати відповідно до офіційного індексу інфляції, а відповідач зобов»язаний лише оплачувати рахунок, виставлений позивачем.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. При цьому, згідно з ч.3 цієї статті, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Судом встановлено, що договір підписано без зауважень, цей договір виконувався обома сторонами відповідно до погоджених ними умов. З матеріалів справи не вбачається, що договір в частині визначення ціни було визнано в установленому порядку недійсним повністю або частково з підстав її завищення, чи до нього внесені відповідні зміни.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору, згідно з ст.651 Цивільного кодексу України, допускається лише за згодою сторін або за рішенням суду.

01.08.2015 року сторони уклали новий договір №КЛФ ТК-15/08-15 про надання телекомунікаційних послуг. Відповідно до п.5.4 договору, сторони домовилися, що одночасно з підписанням цього договору, втрачає чинність договір №КЛФ ТК-14/06-10 від 01.06.2010 року. Сторони погодилися виконати всі фінансові зобов»язання та провести взаєморозрахунки за КЛФ ТК-14/06-10 від 01.06.2010 року, що виникли до моменту вступу в силу положень цього договору. Із цього вбачається, що договір, відповідно до якого позивач вимагає стягнення заборгованості, був припинений за волевиявленням сторін. Цей факт також підтверджується позивачем, який у позовній заяві зазначає, що договір №КЛФ ТК-14/06-10 від 01.06.2010 року діяв до 01.07.2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання сторін змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору або з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частиною 4 ст.653 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 р. № 21-63а14.

Статтею 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Необхідними умовами для відшкодування збитків є доведення факту спричинення збитків саме тією особою, до якої висунуто вимогу про їх відшкодування. Крім того, заявлені до стягнення збитки мають бути завданими внаслідок порушення відповідачем цивільного права позивача у справі, а розмір збитків має перебувати у необхідному і безпосередньому причинному зв'язку із вчиненням відповідачем правопорушення.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодування збитків можливо лише за наявності складу правопорушення, до якого входять наступні елементи: протиправна поведінка, наявність збитків, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків, наявність вини.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Тому суд погоджується з твердженням відповідача, що ні позивачем ні Державною фінансовою інспекцією не наведено і не доведено жодного з чотирьох елементів складу цивільного правопорушення з боку відповідача.

Судом встановлено, що позивачем не висувалися вимоги до відповідача про внесення змін чи корегування вартості послуг і такий договір станом на момент розгляду справи є дійсним.

При цьому, суд зазначає, що оскільки документальним результатом реалізації суб'єктом владних повноважень управлінської функції з контролю за повнотою та достовірністю справляння платником податків (зборів) є складання або довідки зустрічної звірки згідно з ст. 73 Податкового кодексу України, або акту перевірки відповідно до ст. 86 Податкового кодексу України, то платник податків має матеріально-правовий інтерес у тому, щоби зміст складених податковим органом довідки зустрічної звірки або акту перевірки відображав об'єктивний та реальний стан додержання платником податків вимог законів про оподаткування, адже за визначенням ст. 358 Кримінального кодексу України як довідка зустрічної звірки, так і акт перевірки віднесені законодавцем до кола офіційних документів.

Довідка ДФІ не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не покладають на підконтрольні установи ніяких обов'язків. При цьому, податкове повідомлення-рішення в розумінні ст.58 Податкового кодексу України Державною фінансовою інспекцією не приймалось.

Отже, факт недоотримання доходів ЛФ КРРТ суду не доведено, а сторонами в судовому засіданні не надано будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність недоотриманих доходів на суму 19 039,68 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що у діях відповідача, пов'язаних з укладенням та виконанням договору, на умовах, визначених безпосередньо сторонами, відсутні будь-які ознаки протиправної поведінки по відношенню до позивача. Суд вважає, що позивач не довів суду того, що саме відповідач є особою, діями або бездіяльністю якої позивачеві було спричинено збитки, і, що в межах правовідносин між позивачем та відповідачем було порушено умови договору в частині оплати телекомунікаційних послуг.

Отже, ні позивачем, ні відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували, що господарські операції між позивачем та відповідачем суперечать чинному законодавству.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Концерну радіомовлення, радіозв»язку та телебачення (м.Київ) в особі Львівської філії КРРТ до Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія «Галичина» про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 19 039,68 грн. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на позивача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 10.06.2016 р.

Суддя Горецька З. В.