ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 914/3605/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватне підприємство Концерн здоровя,с. Утішків, Бузький район, Львівська область, вх. №01-05/2008/16 від 21.04.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2016 року

у справі № 914/3605/15

за позовом: Приватного підприємства Концерн Здоров'я", с.Утішків, Буський район, Львівська область

до відповідача: Публічного акціонерного товариства ОКСІ Банк, м.Львів

про: визнання частково недійсним договору іпотеки.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник на підставі довіреності б/н від 08.07.2015 року;

від відповідача : ОСОБА_3-представникна підставі довіреності № б/н від 20.07.2015 року;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 28.03.2016 року у справі №914/3605/15 в позові Приватного підприємства Концерн Здоров'я" до Публічного акціонерного товариства ОКСІ Банк про визнання частково недійсним договору іпотеки- відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Львівської області від 28.03.2016 року у справі №914/3605/15, позивач Приватне підприємство Концерн Здоров'я" подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що пунктом 5.3.1 Договору іпотеки передбачено, що цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. Такий спосіб позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, як купівля-продаж предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем чинним на момент укладення Договору іпотеки законодавством України не передбачено. Висновок суду, що в решті підпункт 5.3.1 пункту 5.3 іпотечного договору не суперечить ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» на думку апелянта є помилковим, адже закон не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук змісту волі учасників правочину, який (зміст) не знайшов відображення в тексті правочину. Лише за відсутності можливості на підставі буквального значення слів та виразів, термінів з'ясувати зміст правочину, приписується встановлювати зміст правочину порівнянням змісту окремих частин правочину між собою, з усім змістом правочину. У п. 5.3.1. Договору іпотеки зазначено: «Іподекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки». Крім того, у п.п.5.3.1 п.5.3 вищевказаного договору зазначено про те, що ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки Предмета іпотеки. Таким чином, на підставі буквального значення слів та виразів, термінів п.п.5.3.1 п.5.3 Договору іпотеки очевидно, що п. 5.3.1. Договору іпотеки має ознаки договору купівлі-продажу в розумінні чинного цивільного законодавства. Відтак, підпункт 5.3.1 пункту 5.3 Договору іпотеки в цілому не відповідає вимогам чинного на момент його укладення законодавства. Висновок суду, що закон не містить вимоги щодо обовязкового встановлення в договорі іпотеки порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно, а лише можливий спосіб звернення стягнення, на дуску апелянта, є помилковим, адже відповідно до п. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя повинен містити обраний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки (набуття предмета іпотеки у власність), вартість такого набуття, строк дії. Жодної з цих умов п.п.5.3.1 п.5.3 Договору іпотеки не містить. Більше того, як вже зазначено вище п.п.5.3.1 п.5.3 Договору іпотеки має ознаки договору купівлі-продажу в розумінні чинного цивільного законодавства. Отже, його зміст в цілому суперечить вимогам чинного на момент його укладення законодавства. Апелянт також вважає, що перебіг позовної давності розпочався саме 05.01.2015 р., тобто момент набуття права власності на іпотечне майно. Проте, судом не надано оцінки причинам пропуску позовної давності, чим порушено забезпечене Конституцією України право позивача на судовий захист.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2016 р. у справі № 914/3605/15 та задовольнити позов.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2016 року, справу №914/3605/15 розподілили головуючому судді Костів Т.С. та іншим суддям, а саме: суддям Малех І.Б. та Марко Р.І..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2016 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 24.05.2016 року.

Ухвалою суду від 24.05.2016 року розгляд справи відкладався на 07.06.2016 року.

06.06.2016 року керівником апарату суду винесено розпорядження №259 щодо проведення автоматизованої зміни складу колегії суддів, у звязку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_4.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.06.2016р. справу № 914/3605/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_5 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марку Р.І. та Галушко Н.А..

Представникам сторін розяснено їх права та обовязки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 07.06.2016 року зявився представник відповідача, проти поданої апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у ній, надав усні пояснення по суті спору.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, 02.11.2011 р. між ПАТ ОКСІ Банк (кредитодавець) та Приватним підприємством Концерн Здоровя (позичальник), укладено Кредитний договір №38/11-К, відповідно до п.1.1 якого кредитодавець надає грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі 1600000 грн. на строк з 02.11.2011р. по 31.10.2016р. на поповнення обігових коштів, придбання кормів, сировини та добових курчат, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити 19,5% річних за користування кредитом в період з 02.11.2011 р. по 02.11.2012 р., і 25% за користування кредитом в період з 03.11.2012 р. по 31.10.2016 р. на умовах, передбачених Договором. Відповідно до п.3.1 Договору, виконання позичальником зобовязань за Договором забезпечується іпотекою та заставою а також порукою п. Гаркавого А.Я. У випадку порушення позичальником умов договору кредитодавець має право вимагати його дострокового розірвання, повернення отриманого кредиту, сплати нарахованих процентів та комісійної винагороди зі стягненням штрафу/пені у розмірі, визначеному у розділі 7 Договору (п.п.4.3.1 п.4). Відповідно до п.п.4.3.2 п.4.3 кредитодавець має право при невиконанні або неналежному виконанні позичальником (поручителем, заставодавцем майновим поручителем, гарантом і т.д.) умов договору, що забезпечує виконання зобовязань за Договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та комісійної винагороди та /або розірвання Договору. Відповідно до п.9.1 договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

02.11.2011 р. між ПАТ ОКСІ Банк (іпотекодержатель) та Приватним підприємством Концерн Здоровя (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, який посвідчений в день укладення приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6Б.(зареєстровано в реєстрі за №4783). Відповідно до п.1.1 цей Договір іпотеки забезпечує виконання зобовязань іпотекодавця та вимог іпотекодержателя, які виникають з Кредитного договору №38/11-К від 02.11.2011 р., укладеного між іпотекодавцем і іпотекодержателем, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені у майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі (основне зобовязання). Відповідно до п.1.3, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: :Забійний цех (цегла) під літ.А-1, площею 1378,3 (одна тисяча сімдесят вісім цілих три десятих) кв.м., який знаходиться за адресою: Львівська область, Буський район, с.Утішків, вул.Головна, буд.№1-а (один а), який належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Утішківською сільською радою Буського району Львівської області 14.01.2011 року на підставі рішення Утішківської сільської ради про оформлення права власності №4 від 03.12.2010 року, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.01.2011 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 14.01.2011 року за номером витягу 28678243, реєстраційний номер:32541766: Предмет іпотеки -1). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за №30932750, загальна вартість предмета іпотеки-1 становить 1369269 грн..

Будівля санітарної бойні під літерою А-1 , загальною площею 35,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Буський район, с.Утішків, вул..Головна, буд.1-с (один с), яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Утішківською сільською радою Буського району Львівської області 09.12.2010 року на підставі рішення Утішківської сільської ради №3 від 03.12.2010 року, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.12.2010 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 09.12.2010 року за номером витягу 28293909, реєстраційний номер 25924678 (предмет іпотеки -2). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 31.10.2011 року за №31850622, загальна вартість предмета іпотеки-2 становить 80960 грн.. Відповідно до п.1.4 Договору іпотеки, за згодою сторін заставна вартість Предмета іпотеки-1 становить 2253933 грн., заставна вартість предмета іпотеки-2 становить 41696 грн., а загальна заставна вартість Предмету іпотеки становить 2295629 грн.. На строк дії Договору Предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні Іпотекодавця. ( п.1.5).

Обтяження Предмета іпотеки іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку встановленому законом. Державна реєстрація здійснюється на підставі повідомлення Іпотекодержателя та за рахунок Іпотекодавця (п.1.6). На підставі цього договору на предмет іпотеки нотаріусом накладається заборона відчуження (п.1.7).

Відповідно до п.п.3.1.3 п.3.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право, у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань за цим та/або за Кредитним договором звернути стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації Предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання переданого в іпотеку, а також витрат, повязаних з реалізацією Предмета іпотеки. Відповідно до п.п.3.1.7 п.3.1 Договору іпотеки, у випадку, якщо суми від продажу Предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, яке буде передано в іпотеку/заставу в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна Іпотекодавця. Відповідно до п.5.1 (розділу 5 Договору іпотеки Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки), право звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває у разі: якщо у момент настання терміну виконання зобовязань за Кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений Кредитним договором термін суми кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені Кредитним договором строки суми відсотків, комісій, неустойки (пені, штрафних санкцій); у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності Іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі ліквідації Іпотекодавця; у разі надання Іпотекодавцем недостовірної інформації Іпотекодержателю згідно пункту 2.1 цього Договору, в тому числі при не попередженні Іпотекодержателя про всі відомі Іпотекодавцю права та вимоги інших осіб на Предмет іпотеки (в т.ч. ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку); у разі порушення Іпотекодавцем обовязків, встановлених цим Договором та/або Кредитним договором, в т.ч. при незастрахуванні Предмета іпотеки; у разі погіршення матеріально-фінансового становища Іпотекодавця; в інших випадках відповідно до законодавства України. Відповідно до п.5.2 Договору іпотеки Іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на Предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. При цьому витрати Іпотекодержателя, повязані з предявленням вимоги за основним зобовязанням та звернення стягнення на Предмет іпотеки також забезпечуються цією іпотекою, тобто ці витрати бере на себе Іпотекодавець та вони підлягають відшкодуванню Іпотекодержателю в повному обсязі. Відповідно до умов в п.5.3 Договору іпотеки, за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись наступним чином (договір про задоволення вимог Іпотекодержателя): 5.3.1. У випадку набуття права звернення (стягнення) на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки Предмета іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна Предмета іпотеки, який передається Іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавця. Витрати на проведення експертної оцінки Предмета іпотеки покладаються на Іпотекодавця. Рішення про прийняття у власність Предмета іпотеки приймається Іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекоджержателя за рішенням Іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про прийняття у власність Предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. Відповідно до п.5.3.2 у випадку набуття права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодержатель має право від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України Про іпотеку. При цьому ціна продажу Предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін не менше його заставної вартості, визначеної у п.1.4 цього договору із урахуванням зносу або шляхом експертної оцінки. Витрати на проведення експертної оцінки покладаються на Іпотекодавця. Розділ виручки від продажу Предмета іпотеки між Іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається. Заборгованість Іпотекодавця по Кредитному договору вважається погашеною в день отримання від покупця коштів за Предмет іпотеки у повному обсязі. У випадку, якщо Іпотекодержатель не має можливості укласти договір купівлі-продажу Предмета іпотеки за ціною, зазначеною у цьому пункті, Іпотекодержатель має право укласти договір купівлі- продажу Предмета іпотеки з визначенням ціни Предмета іпотеки на підставі оцінки Предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид Предмета іпотеки. Відповідно до п.6.1, цей Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання Іпотекодавцем зобовязань за Кредитним договором та додатковими договорами до нього.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції підставно виходив з того, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 575 ЦК України, іпотека є окремим видом застав. Так, згідно частини першої зазначеної статті, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За приписами статті 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до п. 5.2 договору іпотеки Іпотекожержатель, у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки, на власний розсуд звертає стягнення на Предмет іпотеки:, зокрема, у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно п.5.3 договору іпотеки, за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись наступним чином (договір про задоволення вимог Іпотекодержателя). У випадку набуття права звернення (стягнення) на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпортекодержателю предмет іпотеки. Рішення про прийняття у власність Предмета іпотеки приймається Іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекоджержателя за рішенням Іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про прийняття у власність Предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем.

У ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" зазначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У відповідності до ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку", яка визначає зміст позасудового врегулювання, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до зазначеного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

В постанові по справі № 28/229пн від 20.02.12р. Вищий господарський суд України вказав: якщо іпотекодержатель не реалізував спосіб позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він має право звернутися до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень ст.39 Закону України "Про іпотеку" (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах №14/215 від 22.12.09р. та №38/126-09 від 26.01.10р.). Така сама позиція Вищого господарського суду України викладена і в постанові по справі №6/497 від 20.06.12р.

В контексті термінів, визначення яких надано статтею 1 цього Закону України, положення ч.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що після завершення позасудового врегулювання (після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу) будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником (іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання (зобов'язання боржника за договором кредиту) є недійсними. І хоча Закон України "Про іпотеку"передбачає, що іпотекодавцем може бути як боржник за кредитним договором, так і інша особа, проте, в контексті ч.4 ст.36 чітко визначається, що недійсними стають вимоги щодо виконання боржником (а не іпотекодавцем) основного зобов'язання і дана норма не ділить окремо зобов'язання боржників за основним договором та іпотекодавців.

На підставі вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в силу ч.4 ст. 36 Закону України"Про іпотеку" вимоги іпотекодержателя щодо виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, після реєстрації за ним права власності на іпотечне майно є недійсними, а тому, відсутні правові підстави вважати, що у разі, якщо ціна Предмета іпотеки, який передається Іппотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, Іпотекодержатель вправі завдольнити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавця за договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим у п.5.3 п.п.5.3.1, у випадку реалізації способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (п.5.2), відповідно до вимог ст.37 Закону України "Про іпотеку.

Такий спосіб позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, як купівля-продаж предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем чинним законодавством України не передбачено. Тому, суд правильно вказав, що положення підпункту 5.3.1 пункту 5.3 іпотечного договору не відповідає вимогам чинного на момент його укладення законодавству.

Статтею 18 ЗУ Про іпотеку визначено вимоги до договору іпотеки та до істотних умов, які повинні бути визначені в договорі іпотеки. Зокрема істотними умовами є відомості про сторін договору,зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності Іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав Іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, закон не містить вимоги щодо обовязкового встановлення в договорі іпотеки порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно, а лише можливий спосіб звернення стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що Банк реалізував своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, оформивши за собою право власності на іпотечне майно. У подальшому це майно було продано фізичним особам. Однак, відсутні підстави стверджувати, що реалізовуючи своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, Банком не будо дотримано вимоги Закону України Про іпотеку.

Стаття 35 ЗУ Про іпотеку встановлює вимоги щодо повідомлення про усунення порушення, яке надсилається іпотекодавцю. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Таким чином, дане попередження має на меті попередити про необхідність усунення існуючого порушення, та про наслідки невиконання цієї вимоги та не має містити точного наміру Іпотекодержателя здійснити звернення стягнення у той чи інший спосіб та у певний визначений термін часу, оскільки це є правом Іпотекодержателя. Порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність регулюється ст.36 та ст.37 Закону України Про іпотеку. Таким чином, оспорюваний пункт Договору повинен відповідати не ст.35 Закону України Про іпотеку, а ст.36 та 37 Закону України Про іпотеку. Стаття 35 Закону України Про іпотеку діє незалежно від наявності чи відсутності застереження в договорі іпотеки. Відсутність посилання на ст.35 Закону України Про іпотеку чи її процедуру в самому застереженні або в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя не може робити недійсним такий договір чи його частину. Ст. 36 ЗУ Про іпотеку допускає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може визначати можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Тобто, відповідно до закону застереження має містити вищезазначені способи звернення стягнення, що має відповідні правові наслідки. Статтею 36 і ст.37 Закону не містять вимог щодо змісту і форми застереження.

Пунктом 8.8 спірного договору іпотеки визначено, що з усіх питань, що стосуються предмета, умов та процедури виконання цього Договору, але прямо не врегульовані положеннями цього Договору, Сторони керуються чинним законодавством України. Відповідно до вимог ст.36, 37 Закону України Про іпотеку п.п.5.3.1 п.5.3 договору іпотеки встановлено застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність. Сам порядок звернення стягнення визначений в законі, не потребує додаткового відображення в договорі та сторони домовились, що з усіх питань не врегульованих договором сторони керуються законом. Тобто не мало місця встановлення іншого, ніж визначений законом порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затв. Постановою КМ України №868 від 17.10.2013 року із змінами і доповненнями) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає визначений перелік документів. Отже, реєстрація за Банком прав власності на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором, Державною реєстраційною службою України була б не можливою за відсутності документів (письмових вимог).

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Банком надсилались позивачу вимоги про усунення порушення з попередженням про стягнення із предмету іпотеки і предмету застави від 06.11.2012 року за №417, від 07.11.2012 року. Зазначені вимоги відповідали вимогам, які пред'являються до них ст.35 Закону України Про іпотеку.

Відповідно до п. Постанови N 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Посилання скаржника на помилкове обчислення позовної давності підставо не було прийняте до уваги судом першої інстанції. Відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами статей 253-255 ЦК України. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. (така правова позиція висвітлена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 №5013/492/12 та від 02.09.2014 №915/1437/13), а не день набуття права власності на майно на підставі договору іпотеки. Такою датою є 02.11.2011 року. З позовною заявою до господарського суду Львівської області ПП Коцерн Здоровя звернулось 19.10.2015р., відтак строк позовної давності (три роки) пропущено. З клопотаннями про відновлення строку, обґрунтуванням причин пропуску та обґрунтуванням їх поважності, позивач до суду не звертався. Тому, суд першої інстанції підставно відмовив з цієї підстави у позові в частині винання недійсним п.п.5.3.1 п.5.3 Договору іпотеки в частині: У разі, якщо ціна Предмета іпотеки, який передається Іппотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, Іпотекодержатель вправі завдольнити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавця та в частині: Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, а в частині визнання недійсним решти умов п.п.5.3.1 п.5.3 договору іпотеки,- за безпідставністю.

Щодо визнання недійсним рішення ПАТ ОКСІ Банк від 28.11.2014 року, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і предмет застави, то 28.11.2014 р. відбулось позачергове засідання Правління ПАТ ОКСІ Банк, рішення прийняті на якому оформлені Протоколом №77/14, згідно із яким у звязку із невиконанням Боржником зобовязань за кредитним договором прийнято рішення застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення на іпотечне майно. Таким чином, рішення від 28.11.2014р. не суперечить умовам договору іпотеки, чинному законодавству. Доказів того, що у відповідача не було заборгованості за кредитним договором на момент прийняття оспорюваного рішення позивач суду не надав, а матеріали справи свідчать про протилежне.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення не були доведені суду належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2016 р. у справі № 914/3605/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Львівської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства Концерн здоровя, с. Утішків, Бузький район, Львівська область, вх. №01-05/2008/16 від 21.04.2016 року- залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2016 року у справі № 914/3605/15 без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 13.06.2016 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Марко Р.І.