РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016Справа №910/5891/16
Суддя господарського суду міста Києва Князьков В.В.

За участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
До Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України
простягнення 259662965,29 грн.

за участю представників сторін:
позивача: Демчук О.В. (довіреність №14-94 від 18.04.2014р.);
відповідача: Деркач Т.Г. (довіреність №172/16 від 27.04.2016р.);
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до відповідача, Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України про стягнення 195 003 885,02 грн. інфляційних та 64 659 080,27 грн. - 3% річних у зв'язку із несплатою заборгованості за договором постачання природного газу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено умови договору поставки природного газу № 06/09-9 від 23.01.2009р. в частині оплати поставленого природного газу, внаслідок чого відповідачу були нараховані штрафні санкції. Зазначену заборгованість у розмірі ,76грн. стягнуто за рішенням господарського суду міста Києва по справі №910/9915/13 від 20.10.2015р. Разом з тим, відповідачем зазначена заборгованість сплачена лише 30.07.2014р., зв'язку із чим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів у розмірі 195003885,02 грн. та 3% річних у розмірі 64659080,27 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2016р. порушено провадження у справі №910/5891/16 та розгляд справи призначено на 20.04.2016р.

19.04.2016р. через відділ діловодства господарського суду представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду в апеляційному порядку рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015р. у праві №910/9915/13 та відзив на позовну заяву.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження, з огляду на наступне. Як вбачається із змісту клопотання, звертаючись до Київського апеляційного господарського суду Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вказує на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у стягненні інфляційних та 3% річних.

Отже з урахуванням того, що предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є правомірність стягнення інфляційних та 3% річних, а сума основної заборгованості за договором не оскаржується і не заперечується жодною стороною договору, розгляд справи №910/9915/13 не вплине на правові висновки у даній справі.

Господарський суд має можливість самостійно встановити правомірність нарахування інфляційних та 3% річних на заборгованість яка виникла з договору на постачання природного газу №06/09-9 від 23.01.2009р. та відповідно зробити висновки щодо застосування положень Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", то відповідно у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі судом відмовлено.

19.04.2016р. відповідачем через відділ діловодства (канцелярія) господарського суду подано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого позиція відповідача полягає в тому, що нарахування 3% річних за період з 20.03.2013р. по 22.03.2013р. позивачем здійснено поза межами строку позовної давності. Інфляційні нарахування позивачем здійснено не окремо за кожний період часу протягом якого діяв відповідний індекс інфляції. Окрім того, 3% річних та інфляційні, які є предметом позову підлягають списанню на підставі Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2016р. у зв'язку із неявкою представника відповідача, розгляд справи відкладено на 11.05.2016р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.05.2016р. у зв'язку із неявкою представника позивача та невиконанням останнім вимог ухвали від 20.04.2016р., розгляд справи відкладено на 01.06.2016р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. в порядку ст. 69 ГПК України продовжено розгляд справи на 15 днів.

У судовому засіданні 01.06.2016р. оголошено перерву до 08.06.2016р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Клопотань про відкладення розгляду справи в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України від відповідача до Господарського суду міста Києва не надходило.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини щодо розумності строку розгляду справи, об'єктивному оцінюванню доказів, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення по справі № 910/5891/16.

Розглянувши матеріали справи Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 23.01.2009р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 06/09-9 поставки природного газу теплопостачальним підприємствам (надання послуг з опалення та гарячого водопостачання для населення), додаткову угоду № 1 від 17.11.2009р. до цього договору, згідно з умовами яких позивач зобов'язався передати відповідачу протягом 2009 року імпортований природний газ, за наявності його обсягів, для потреб підприємств теплоенергетики, теплових електричних станцій і централей та котелень промислових підприємств, зокрема блочних (модульних) котелень (в обсягах, що використовуються на виробництво теплової енергії для населення) в обсязі до м3 згідно погодженого графіку, а останній - прийняти та оплатити вартість одержаного газу та послуг з його транспортування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2015р. у справі №910/9915/13 за позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 2 188 087 218,04 грн. встановлено, факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання зі сплати заборгованості за договором. Основна заборгованість відповідача за договором № 06/09-9 поставки природного газу промисловим споживачам від 23.01.2009р. на час звернення до суду з позовом та станом на 30.07.2014р., складала 7 106 762 887,76 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Позивачем за період з 20.03.2013р. по 30.07.2014р. було нараховано відповідачу на суму боргу за договором 3 % річних в розмірі 64659080,27 грн. та інфляційних втрат за червень 2013 року - липень 2014 року в розмірі 1 95003885,02 грн., стягнення яких і є предметом позову в даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015р. у справі №910/9915/13 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до позиції Верховного Суду України викладеної у постановах від 20.12.2010р. у справі N3-57гс10 і від 04.07.2011р. у справі N3-65гс11., за змістом норми ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ч. 3 ст. 82 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. також визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Отже, виходячи із положень зазначеної норми, з урахуванням позиції Верховного суду України та Вищого господарського суду України, господарський суд вважає, що позивач мав правові підстави для нарахування інфляційних витрат та 3 % річних у період, коли грошове зобов'язання не виконувалось відповідачем, а тому застосування положень Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" не можливо застосовувати до нарахування 3% річних та інфляційних, які не є штрафними санкціями.

Згідно з п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

У п 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р., при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Станом на початок періоду нарахування позивачем інфляційних втрат та 3 % річних, заборгованість за договором № 06/09-9 є незмінною та становить 256 671 365,61 грн. та 1 323 018 346,42 грн., доказів іншого матеріали справи не містять.

Відповідно до розрахунку позивача, інфляційні втрати, нараховані ним з червня 2013 року по липень 2014 року включно та складають 195 003 885,02 грн., 3% річних з простроченої суми нараховані за загальний період з 20.03.2013р. по 30.07.2014р. та складають 64 659 080,27 грн.

Згідно контррозрахунку відповідача, інфляційні втрати нараховані за період визначений позивачем, з врахуванням положень п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" складають 186 403 386,02 грн., 3% річних з простроченої суми за загальний період з 23.03.2013р. по 30.07.2014р. складають 64 269 567,74 грн.

Перевіривши розрахунок позивача про стягнення 3% річних та інфляційних судом визнано його необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Як вбачається із матеріалів справи та рішення у справі №910/9915/13 (іншого судом не встановлено та не оспорюється сторонами у справі) 30.07.2014р. відповідачем здійснено повне погашення заборгованості за договором.

У п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Отже, з урахуванням позиції викладеної у п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні підлягають стягненню за період з червня 2013р. по 29.07.2014р. та відповідно до розрахунку суду, здійсненого в інформаційно-пошуковій системі "Ліга" складають 195 003 884,34 грн.

Згідно розрахунку суду, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 3 % річних за період з 20.03.2013р. по 29.07.2014р. у розмірі 64 529 242,75 грн.

Доводи відповідача про нарахування позивачем 3% річних за період з 20.03.2013р. по 22.03.2013р. поза межами строку позовної давності, господарським судом відхиляються з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статей 263, 264 ЦК України передбачено обставини, за яких перебіг позовної давності переривається та зупиняється.

Так, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 2 ст. 264 ЦК України).

Отже, як вбачається із матеріалів справи, у травні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки природного газу промисловим споживачам від 23.01.2009р. №06/09-9 та стягнення 3% річних і інфляційних, тобто позивач вчинив дію, передбачену частиною другою статті 264 ЦК України, та перервав перебіг строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме: 195 003 884,34 грн. - інфляційних та 64 529 242,75 грн. - 3% річних.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 259662965,29 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ідентифікаційний код 31301827) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) інфляційну складову боргу у сумі 195 003 884 (сто дев'яносто п'ять мільйонів три тисячі вісімсот вісімдесят чотири) грн. 34 коп., 3% річних в сумі 64 529 242 (шістдесят чотири мільйони п'ятсот двадцять дев'ять тисяч двісті сорок дві) грн. 75 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 206 596 (двісті шість тисяч п'ятсот дев'яносто шість) грн. 64 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 08.06.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено - 13.06.2016 року.

Суддя В.В. Князьков