ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року Справа № 908/5323/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
позивачаШаєнко Ю.О. - довіреність від 21.09.2015 року
відповідачаКравченко С.І. - довіреність від 19.01.2016 року
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «М'ясопереробний комплекс ЛТД»
на постановувід 17.02.2016 Донецького апеляційного господарського суду
у справі№ 908/5323/15 господарського суду Запорізької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «М'ясопереробний комплекс ЛТД»
доФермерського господарства «Зустріч»
простягнення 99 212,77 грн.

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 р. ТОВ «М'ясопереробний комплекс ЛТД» звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до ФГ «Зустріч» про стягнення 3% річних у розмірі 10 757,89 грн та інфляційних втрат у розмірі 88 454,88 грн за період з 14.10.2013 р. по 16.04.2015 р., нарахованих на суму попередньої оплати, стягнутої за судовим рішенням у справі № 908/2603/13 від 14.10.2013 р. господарського суду Запорізької області, посилаючись на приписи частини 5 статті 11, статей 599, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив у позові відмовити, посилаючись на те, що після набрання судовими рішеннями у справі № 908/2603/13 господарського суду Запорізької області законної сили, кошти, стягнуті з ФГ «Зустріч» на користь ТОВ «М'ясопереробний комплекс ЛТД» в якості предоплати, не змінили свого правового статусу, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними виходячи зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 р. (суддя Носівець В.В.) у позові відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються, оскільки стягнення предоплати за судовими рішеннями у справі № 908/2603/13 господарського суду Запорізької області у зв'язку з невиконанням контрагентом свого обов'язку з поставки товару не є грошовим зобов'язанням у розумінні вказаної статті.

За апеляційною скаргою ТОВ «М'ясопереробний комплекс ЛТД» Донецький апеляційний господарський суд (судді: Колядко Т.М., Скакун О.А., Татенко В.М.), переглянувши рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 р. в апеляційному порядку, постановою від 17.02.2016 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ТОВ «М'ясопереробний комплекс ЛТД» подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. та рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 р. скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій до спірних правовідносин положень частини 5 статті 11, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, зазначивши при цьому, що рішенням господарського суду Запорізької області від 14.10.2013 р. відносини між сторонами за договором від 27.12.2011 р. трансформовано у грошові зобов'язання, тому висновки судів про відмову у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив суд відмовити в задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що сума предоплати за вказаний товар не є грошовим зобов'язанням, тому додаткове нарахування на неї інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлно судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.12.2013 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.02.2014 р., у справі №908/2603/13 господарського суду Запорізької області з ФГ "Зустріч" на користь ТОВ "Мясопереробний комплекс ЛТД" було стягнуто суму попередньої оплати за договорами № 1825 та № М1827 від 27.12.2011 р. у розмірі 325 973, 70 грн.

В межах виконавчої процедури відповідачем на розрахунковий рахунок позивача в період з 08.08.2014 р. по 17.10.2014 р. були перераховані грошові кошти на загальну суму 125 973, 70 грн, внаслідок чого сума заборгованості станом на 30.10.2014 р. склала 200 000, 00 грн, що підтверджується наданими до матеріалів справи платіжними дорученнями та актом звірки № МП000000580 від 30.10.2014 р. (а.с. 69, 94-99)

За взаємною домовленістю сторін 21.11.2014 р. ФГ "Зустріч" в рахунок погашення заборгованості здійснило постачання насіння соняшника на загальну суму 117 023,40 грн в кількості 33,340 тон за ціною 3 510, 00 грн за тону.

Крім того, у період з 08.05.2015 р. по 02.09.2015 р. відповідачем була проведена оплата на загальну суму 91 748,79 грн, що також підтверджується наданими до матеріалів справи платіжними дорученнями. (а.с. 100-105)

З урахуванням викладеного, ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.04.2015 р. у справі № 908/2603/13 за відповідачем визнано залишок боргу в сумі 82 976, 60 грн, який було розстрочено.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, предметом спору у даній справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму предоплати 82 976, 60 грн, стягнутої судовим рішенням у справі № 908/2603/13 господарського суду Запорізької області за період з 14.10.2013 р. по 16.04.2015 р.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як предоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду справи № 908/2603/13 господарського суду Запорізької області було встановлено, що на виконання умов пунктів 5.1. договорів № 1825 та № М1827 від 27.12.2011 р. ТОВ «М'ясопереробний комплекс ЛТД» здійснив попередню оплату товару, що складає 772 200,00 грн.

Проте, поставка насіння соняшника в установлені договорами строки виконана не була, у зв'язку з чим сума попередньої оплати була стягнута у судовому порядку з ФГ "Зустріч" на користь ТОВ «Мясопереробний комплекс ЛТД».

Таким чином, стягнута за судовими рішеннями сума предоплати в рамках договірних зобов'язань, чинних на час розгляду даної справи, не змінює своєї правової природи після прийняття відповідного судового рішення, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму попередньої оплати за договором, виходячи з приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, преглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Пунктом 1 частини 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України визначено, що касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене, судова колегія вважає рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи заявника викладені ним у касаційній скарзі, колегія вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Керуючись статтями 43, 1115, пунктом 6 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.02.2016 р. у справі № 908/5323/15 та рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 р. залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач