КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа№ 910/230/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Кропивної Л.В.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - не з'явився, від відповідача 1. - Чала І.М., від відповідача 2. - не з'явився, від третьої особи - не з'явився, розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» на рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. по справі № 910/230/16 (суддя - Смирнова Ю.М.) за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до 1) публічного акціонерного товариства «Національна акціонерне страхова компанія «Оранта», 2) приватного акціонерного товариства «Полтавський вентиляторний завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення 162 887,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. по справі № 910/230/16 у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ України» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. по справі №910/230/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2016р. апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» прийнято до провадження.

Розпорядженням №09-52/1127/16 від 26.04.2016р. призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням судді Дідиченко М.А. у відпустці.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу суддів від 26.04.2016 р., в зв'язку з перебуванням судді Дідиченко М.А., який не є головуючим суддею, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Чорна Л.В. судді: Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2016р. апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» на рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. по справі № 910/230/16 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Відповідно до п. 9-2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

Від представника позивача ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Приватне акціонерне товариство «Полтавський вентиляторний завод», ОСОБА_3 своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників відповідача 2 та третьої особи, які належним чином повідомлені.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» заперечує проти апеляційної скарги, з підстав викладених у письмовому відзиві.

Приватне акціонерне товариство «Полтавський вентиляторний завод» також заперечує проти апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві.

Від приватного акціонерного товариства «Полтавський вентиляторний завод» надійшло клопотання про зупинення провадження по апеляційній скарзі до закінчення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційного провадження у справі №535/555/15-ц. Клопотання документально не обґрунтоване.

Представник відповідача 1 заперечує проти клопотання про зупинення.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

У відповідності до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про зупинення.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено судом і зазначене підтверджується матеріалами справи, 22.06.2012р. між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування транспортних засобів №039426 (надалі - Договір), об'єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме: автомобілем марки Toyota, державний номер НОМЕР_1, на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП. /а.с. 10/.

22.08.2012р. близько 17 год. 00 хв. в місті Полтаві сталася ДТП, а саме: ОСОБА_3, керуючи автомобілем ГАЗ, державний номер НОМЕР_2, рухаючись по вулиці Правди від вул. Рогізнянської в напрямку вулиці Панянський бульвар, на нерегульованому перехресті з вул. Ш.Алейхема, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», не надав перевагу у русі, виїхав на вищевказане перехрестя та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_1.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, що підтверджується вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 05.12.2012р. у справі № 1616/4726/2012, відповідно до якої ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України. /а.с. 23/.

На підставі страхового акта №UA033/L01/03 від 01.11.2012р., розрахунку страхового відшкодування, визначеного вказаним актом, та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування позивач здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП у сумі 162 887,93 грн. При цьому, сума коштів у розмірі 156 623,63 грн. була перерахована згідно платіжного доручення №14853 від 05.11.2012р., а сума страхового відшкодування у розмір 6 264,30 грн. була виплачена шляхом зарахування в рахунок сплати несплаченої частини страхової премії, що підтверджується довідкою №127681/3 від 30.06.2015р. /а.с. 46, 47, 48, 49, 13/.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ГАЗ, державний номер НОМЕР_2, застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/4286604. а.с. 171/.

З письмового відзиву відповідача 2 вбачається, що 12.04.2013р. позивач звернувся до відповідача 1 із заявою №1329/2012-04/ИР на виплату відшкодування в порядку регресу.

Листом від 03.06.2013р. №09-02-07/11916 відповідач 1 повідомив позивача про те, що питання про прийняття рішення щодо проведення виплат страхового відшкодування в порядку регресу за витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля потерпілого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, призупинено до отримання від ПАТ «СК «ПЗУ України» необхідних документів по даній справі. /а.с. 50/.

Доказів надання необхідних документів позивачем відповідачу 1 матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент настання ДТП) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно полісу №АВ/4286604 сума ліміту відповідальності становить 50 000,00грн., яку відповідач 1 зобов'язаний сплатити позивача.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Таким чином, враховуючи відповідальність водія ОСОБА_3, який на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із відповідачем 2 та знаходився при виконанні службових обов'язків, то останній має відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Проте, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Однак, відповідно до ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. (п. 4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Котелевським районним судом Полтавської області у справі №535/555/15-ц було встановлено порушення правила підвідомчості справи.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності переривався.

Враховуючи те, що страховий випадок настав 22.08.2012р., то строк позовної давності сплив 22.08.2015р., позов надіслано на адресу суду 04.01.2016р., тобто з пропуском трьох річного строку.

Відповідачем 1 заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, наявні підстави для відмови у позові.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі Київським апеляційним господарським судом до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на лист №09-02-07/11916 від 03.06.2013р. є недоречним, оскільки зазначений лист не містить визнання відповідачем 1 пред'явленої претензії.

З наведених у даній постанові обставин, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. у справі №910/230/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 22.02.2016р. у справі №910/230/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/230/16 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Л.В. Кропивна

Л.Г. Смірнова