КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа№ 910/1584/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від СТ «Крокус» - Щиголь В.В. (довіреність б/н від 01.04.2016 р.)

від ТОВ «Сонячний квартал» - Онищенко В.Г. (довіреність б/н від 03.06.2016р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Споживчого товариства «Крокус»

на рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2016 р.

у справі №910/1584/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за первісним позовом Споживчого товариства «Крокус»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал»

про визнання недійсним договору в частині

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал»

до Споживчого товариства «Крокус»

про звільнення приміщення шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство «Крокус» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал» про визнання недійсним договору оренди №08/15 від 01.06.2015 р., укладеного між ТОВ Сонячний квартал» та СП «Крокус» в частині п.п. 8.3, 8.4.

19.02.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал» звернулось до господарського суду міста Києва з зустрічною позовною заявою до Споживчого товариства «Крокус» про зобов'язання СП «Крокус» звільнити об'єкт оренди, а саме: нежитлове приміщення, склад будівельних матеріалів загальною площею 674,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул Богунська, 22, шляхом виселення СТ «Крокус» з вищезазначеного нежитлового приміщення та повернення його ТОВ «Сонячний квартал».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ТОВ «Сонячний квартал» до СТ «Крокус» про звільнення приміщення шляхом виселення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2016 р. в задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Зустрічний позов задоволено. Зобов'язано Споживче товариство «Крокус» звільнити об'єкт оренди, а саме: нежитлове приміщення, склад будівельних матеріалів - загальною площею 674,4 м.кв., що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, буд. 22, шляхом виселення Споживчого товариства «Крокус» та повернути вказане приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал». Стягнуто з Споживчого товариства «Крокус» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал» 1378,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, СП «Крокус» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Представник СП «Крокус» в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, первісні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Представник ТОВ «Сонячний квартал» в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.06.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал» (орендодавець) та Споживчим товариством «Крокус» (орендар) укладено договір оренди № 08/15.

Згідно п. 1.1. вказаного договору, орендодавець передає в строкове платне користування (оренду) орендарю, а орендар приймає у орендодавця в оренду на весь строк оренди, який зазначений у п. 2.1., нежитлове приміщення склад будівельних матеріалів - загальною площею 674,4 м.кв., що знаходиться за адресою: Київська обл. м. Бровари, вул. Богунська 22.

Відповідно до п. 2.1. договору, строк оренди починається від дати підписання сторонами акта приймання-передачі об'єкта оренди, та продовжується протягом 12-ти місяців.

Згідно п. 2.2. договору, об'єкт оренди вважається переданим в оренду і починається нарахування орендної плати з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акта прийому-передачі.

Пунктом 8.3. договору передбачено, що орендар має право в односторонньому порядку відмовитись від даного договору, письмово попередивши орендодавця за два місяці. У разі відмови орендаря від договору, договір є розірваним з дати зазначеної в повідомленні або з моменту одержання орендодавцем повідомлення орендаря про відмову від договору, підписання угоди про розірвання не є обов'язковим.

Згідно п.8.4. договору орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від даного договору через будь-які обставини, письмово попередивши орендаря за 2 місяці. У разі відмови орендодавця від договору, договір є розірваним з дати зазначеної в повідомленні або з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору, підписання угоди про розірвання не є обов'язковим.

Відповідно до підписаного акта передачі-прийому об'єкта оренди від 01.06.2015 р. у відповідності до договору оренди №08/15 від 01.06.2015 р. ТОВ «Сонячний квартал» передало, а СТ «Крокус» прийняло у строкове платне користування склад будівельних матеріалів, загальною площею 674,4 м.кв., що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бровари, вул. Богунська, 22.

Оскільки, акт передачі-прийому об'єкта оренди підписаний сторонами 01.06.2015 р., то відповідно до п. 2.1 договір діє до 01.06.2016 р.

Листом від 03.12.2015 р. відповідач, на підставі п.8.4. договору, повідомив позивача про відмову від договору, зазначивши, що останній вважається розірваним з 03.02.2016 р. та просив звільнити орендоване приміщення.

Предметом первісного позову є вимога позивача за первісним позовом на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України визнати недійсними п.п. 8.3 та 8.4. договору оренди, оскільки, на його думку, положення вказаних пунктів договору щодо можливості одностороннього розірвання договору оренди суперечить нормам чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презумується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що сторони при укладенні договору оренди досягли згоди щодо всіх істотних умов, передбачених для даного виду договору, а тому цей договір слід вважати укладеним, згідно вимог ст.ст. 180, 181, 284 ГК України та ст. ст. 627,628, 759 ЦК України. Сторонами було дотримано всіх вимог чинного законодавства України щодо дійсності правочину.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виконання цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.Сторонами в п.п. 8.4., 8.3 Договору погоджено можливість відмови від Договору в односторонньому порядку.

В обґрунтування правових підстав для визнання п.п. 8.3., 8.4. договору недійсними позивач посилається на ч. 1 ст.291 ГК України, якою встановлено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Однак, в даному випадку йдеться не про односторонню відмову від договору, а має місце взаємне волевиявлення двох сторін, закріплене в оспорюваних пунктах договору, щодо встановлення певного порядку припинення правовідносин між сторонами на підставі повідомлення.

Отже, в п.п. 8.3., 8.4. договору, сторони добровільно визначили і погодили право орендодавця та орендаря відмовитись від договору у будь-який час, за умови попередження про це другої сторони за два місяці.

При цьому, норми ст. 525 ЦК України, ст. 188 ГК України допускають, а норми ч. 1 ст. 291 ГК України не забороняють сторонам за взаємною згодою визначити такий порядок припинення договору.

Позивачем не наведено обґрунтованих підстав, передбачених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача за первісним позовом про визнання недійсними пунктів 8.3. та 8.4. договору оренди є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

У своїй апеляційній скарзі СТ «Крокус» посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті зустрічного позову було порушено приписи ст. 60 ГПК України, а саме те, що зустрічний позов має бути взаємно пов'язаний з первісним, оскільки на думку скаржника така взаємопов'язаність відсутня.

Слід зазначити, що СТ «Крокус» не було позбавлено права оскаржити ухвалу господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. про прийняття зустрічного позову до розгляду. Проте, скаржником вказана ухвала не оскаржувалась.

Як зазначалось вище, за умовами укладеного сторонами договору оренди, останній припиняє свою дію за наявності хоча б однієї з наступних обставин: закінчення строку оренди; наявність письмової згоди сторін; за наявності інших обставин, передбачених чинним законодавством України та договором (п. 8.1. договору).

Орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від даного договору через будь-які обставини, письмово попередивши орендаря за 2 місяці. У разі відмови орендодавця від договору, договір є розірваним з дати зазначеної в повідомленні або з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору, підписання угоди про розірвання не є обов'язковим (п. 8.4 договору).

Позивач за зустрічним позовом направив лист повідомлення вих. 25/12 від 03.12.2015 р. в якому, на підставі п. 8.4. договору, попередив за 2 місяці щодо односторонньої відмови від договору та зазначив, що даний договір є розірваним з 03 лютого 2016 р. Також в листі зазначено, що після розірвання договору, орендарю необхідно звільнити орендоване приміщення та передати його орендодавцю. Даний лист, згідно повідомлення про вручення отримано СП «Крокус» 15.12.2016 р.

14.01.2016 р. позивачем за зустрічним позовом повторно направлено лист вих. № 28/01-16 від 14.01.2016 р., в якому наголошувалось що договір вважається розірваним з 03.02.2016 р. та просили повідомити дату коли уповноважені представники орендодавця можуть прийняти з оренди приміщення. Даний лист, згідно повідомлення про вручення, було отримано відповідачем за зустрічним позовом 02.02.2016 р.

Згідно п. 2.3. договору, після закінчення або дострокового припинення строку оренди, орендар на протязі 5-ти днів повертає орендодавцеві об'єкт оренди за актом прийому-передачі (повернення). З моменту підписання акта прийому-передачі (повернення) об'єкта оренди, припиняється нарахування орендної плати та інших платежів.

Звертаючись з зустрічним позовом позивач за зустрічним позовом вказує, що після розірвання договору, відповідач за зустрічним позовом не звільнив займане ним приміщення.

Частиною 6 ст. 283 ГК України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження. Різниця між відмовою від договору та розірванням договору полягає в тому, що відмова - це одностороння дія, яка не потребує згоди іншої сторони, а розірвання договору можливе лише за угодою сторін чи за рішенням суду. Тобто, в результаті відмови від договору найму, останній є розірваний в односторонньому порядку, оскільки згоди іншої сторони не вимагається.

Розірвання договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

В силу ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом , договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як встановлено судом позивач за зустрічним позовом направив лист про відмову від договору та вимогу про повернення об'єкту оренди орендодавцю.

Враховуючи, що одностороння відмова від договору , з огляду на положення ст.ст. 651, 653 ЦК України та п. 8.4. Договору, не потребує узгодження з відповідачем за зустрічним позовом, то договір оренди № 08/15 від 01.06.2015 р. є припиненим (розірваним) з 03.02.2016 р.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Докази того, що відповідач за зустрічним позовом звільнив орендоване приміщення та підписав акт прийому-передачі в матеріалах справи відсутні.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач за зустрічним позовом є власником орендованого майна (а.с. 56).

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1. ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки Договір оренди припинив свою дію, а доказів того, що відповідач за зустрічним позовом орендоване приміщення орендодавцю повернув суду не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зустрічні позовні вимоги про зобов'язання відповідача за зустрічним позовом звільнити орендоване приміщення шляхом виселення є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

СП «Крокус», в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Споживчого товариства «Крокус» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2016 р. у справі №910/1584/16 залишити без змін.

Справу №910/1584/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

С.Я. Дикунська