РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016Справа №910/16830/15

За позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі:

1.Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

2.Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

До Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Про стягнення 436 699,94 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури Автономної Республіки Крим: Секретар В.В. - по посв.

від позивача 1: Яковлев О.І. - по дов.

від позивача 2: Демчук О.В. - по дов.

від відповідача: Скорик Л.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення 436 699,94 грн., з яких основний борг в сумі 353 469,59 грн., пеня в розмірі 33095,01 грн., інфляційні втрати в сумі 43848,79 грн. та 3% річних в розмірі 6286,55 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2015р. у справі № 910/16830/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р., позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2016р. вищезазначені рішення та постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи попередні судові рішення, судом касаційної інстанції наголошено, що суду при новому розгляді справи слід дослідити обставини щодо укладання договору №1453/14-ТЕ-19 від 22.01.2014р. у відповідності до вимог чинного законодавства України та надати оцінку твердженням заявника щодо укладання вказаного правочину з дефектом волі.

Розпорядженням № 04-23/749 від 13.04.16. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу № 910/16830/15 передано для розгляду судді Ващенко Т.М., внаслідок чого вказана справа підлягає призначенню до розгляду.

Ухвалою від 15.04.2016р. справу №910/16830/15 прийнято до свого провадження суддею Ващенко Т.М. та призначено її розгляд на 10.05.2016р.

26.04.2016р. представником відповідача надано пояснення по суті спору, відповідно до змісту яких Київський національний університет імені Тараса Шевченка проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що у виконуючої обов'язки директора Науково-дослідного інституту «Кримська астрофізична обсерваторія» Київського національного університету імені Тараса Шевченка не було повноважень на укладання спірного правочину та підписання актів приймання-передачі природного газу.

У судовому засіданні 10.05.2016р. згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву 26.05.2016р.

25.05.2016р. прокуратурою Автономної Республіки Крим було подано пояснення по суті справи, відповідно до яких прокуратурою підтримано позов в повному обсязі.

У судовому засіданні 26.05.2016р. представником прокуратури підтримано позовні вимоги.

Представником позивача 1 у судовому засіданні 26.05.2016р. вирішення справи покладено на розсуд суду.

Позивач 2 позов прокуратури підтримав в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.05.2016р. оголошувалась перерва до 09.06.2016р.

08.06.2016р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зупинення провадження по справі.

У судовому засіданні 10.06.2016р. учасниками судового процесу було підтримано раніше викладену правову позицію по суті спору.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження господарським судом було відмовлено в його задоволенні, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. Господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках: 1) призначення господарським судом судової експертизи; 2) надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування; 3) заміни однієї з сторін її правонаступником.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним (п.3.16 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач посилався на неможливість отримання документів, зокрема, бухгалтерської звітності. Що знаходиться на непідконтрольний Україні території, що, на думку Київського національного університету імені Тараса Шевченка, є підставою для зупинення провадження по справі до вирішення ситуації, пов'язаної з територіальною цілісністю України.

Проте, господарський суд звертає увагу відповідача, що наведені ним у клопотанні обставини не є підставою для зупинення провадження у розумінні ст.79 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, з огляду на вищенаведене клопотання Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зупинення провадження по справі було залишено без задоволення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, приймаючи до уваги строки розгляду справи, передбачені ст.69 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 09.06.2016р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст.2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам»

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За приписами ст.3, 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (в редакції, чинній на момент звернення прокурором до суду з розглядуваним позовом) Державне управління у сфері функціонування ринку природного газу здійснює Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в нафтогазовому комплексі, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в нафтогазовому комплексі, у межах повноважень, визначених законодавством. Державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс) (п.1 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, яке затверджено Указом №382/2011 від 06.04.2011р. Президента України).

Відповідно до змісту статуту Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" метою діяльності компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Таким чином, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, суд зазначає, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України» з розглядуваним позовом відповідало функціям позивача та направлено на захист охоронюваних законом інтересів держави.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст.712 Цивільного кодексу України).

22.01.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка в особі в.о. директора Науково-дослідного інституту «Кримська астрофізична обсерваторія» Київського національного університету імені Тараса Шевченка (покупець) було укладено договір №1453/14-ТЕ/19 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах договору.

За умовами п.1.2 договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. газ, що продається за цим договором, використовується постачальником виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

У відповідності до п.2.1 укладеного між сторонами правочину продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 640 тис.куб.м, в тому числі, по місяцях і кварталах.

Згідно п.5.2 договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. ціна за 1000 куб.м газу становить 1091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за врегульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2014р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Наразі, посилання відповідача на те, що спірний правочин є недійсним з огляду на укладення його з боку відповідача з дефектом волі суд вважає безпідставними та юридично неспроможними.

При цьому, приймаючи до уваги вказівки Вищого господарського суду України, які у відповідності до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд зазначає наступне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, посилаючись на недійсність договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. відповідачем повинно бути представлено до матеріалів справи належні та допустимі докази того, що останній суперечить приписам чинного на момент його укладання законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З метою здійснення функцій юридичної особи поза своїм місцезнаходженням закон передбачає можливість створення відокремлених підрозділів у вигляді філії (ч. 1 ст. 95 Цивільного кодексу України). Філія не є юридичною особою, вона наділяється майном юридичної особи, що їх створила, і діє на підставі затвердженого нею положення (ч. 3 ст. 95 Цивільного кодексу України). Керівник філії призначається юридичною особою і діє на підставі затвердженої нею довіреності (ч. 4 ст. 95 Цивільного кодексу України). Отже, філія не є самостійним учасником цивільного обороту, а діє в інтересах та від імені юридичної особи.

Договір від імені університету підписано в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_6, яка діяла на підставі Положення та довіреності № 01/806-26 від 23.12.2013р.

Положення про Науково-дослідний інститут "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка (в редакції від 20 лютого 2013) визначає Науково-дослідний інститут "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка відокремленим структурним підрозділом університету без права юридичної особи. Відповідно до даного Положення Науково-дослідний інститут "Кримська астрофізична обсерваторія" має право на штамп, печатку, бланки, логотип, відкриття реєстраційного рахунку в органах Державної казначейської служби, ведення окремого балансу, матеріальна база Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" є складовою матеріальної бази Київського національного університету імені Тараса Шевченка, будівлі, споруди, наукове та навчальне обладнання, інвентар та інше майно належать університетові. Виходячи з мети і завдань Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія", передбачених Положенням, які визначають обсяг та характер функцій цього відокремленого підрозділу, він здійснює частину функцій університету.

Відповідно до Положення директор Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія", крім повноважень щодо забезпечення діяльності філії, наділений правом підписувати від імені університету документи, визначені довіреністю ректора.

Наразі, обґрунтовуючи свої твердження щодо відсутності у в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_6 повноважень на підписання спірного правочину відповідачем представлено до матеріалів справи копію довіреності №01/806-26 від 23.12.2013р., у відповідності до якої в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка уповноважено на підписання від імені університету господарських договорів (угод) на суму, що не перевищує 50 тис.грн. кожний, необхідних для забезпечення функціонування підрозділу, що їй підпорядковується.

Наразі, з приводу представленого відповідачем документу слід зазначити наступне.

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до п.2.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. При цьому, копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом №55 від 07.04.2003р. Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, а у разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог. Правила нотаріального засвідчення копій документів встановлюються чинним законодавством. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Одночасно, згідно з вимогами згаданого вище Національного стандарту України відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

Проте, представлена відповідачем копія довіреності №01/806-26 від 23.12.2013р. означеним вимогам не відповідає. Одночасно, суд зазначає, що твердження вказаного учасника судового процесу про неможливість надання оригіналу довіреності через те, що вона знаходиться у довіреності на непідконтрольній Україні території ніяким чином не нівелюють обов'язку доказування відповідача.

Одночасно, заперечуючи проти тверджень Київського національного університету імені Тараса Шевченка, позивачем 2 представлено до матеріалів справи інший екземпляр довіреності №01/806-26 від 23.12.2013р., в якому обмеження щодо суми договорів, які від імені Київського національного університету імені Тараса Шевченка могла підписувати в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка, не містяться.

При цьому, за поясненнями Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вказана довіреність була отримана під час підписання спірного правочину.

До того ж, слід зазначити, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Тобто у даному випадку. Слід довести, що контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Аналогічну правову позицію щодо правових наслідків обмеження повноважень представництва за відсутності обізнаності щодо нього третіх осіб наведено у п.3.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та постанові від 27.04.2016р. Верховного Суду України по справі №6-62цс-16.

Тобто, з огляду на те, що у момент підписання спірного правочину в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_6 діяла на підставі довіреності №01/806-26 від 23.12.2013р., копія якої була надана позивачу 2, та яка не містила жодних обмежень щодо суми правочинів, які вказана особа повноважна підписувати від імені відповідача, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не мало підстав для сумнівів щодо повноважності представника свого контрагента.

Одночасно, з приводу тверджень відповідача про те, що у копії довіреності, яка надана Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», міститься відмітка про завірення копії 13.11.2013р., суд до уваги не приймає як такі, що не відповідають матеріалам справи, оскільки оглянувши копію вказаної довіреності, що міститься в матеріалах справи та повторно представлену для огляду відповідачем у судовому засіданні 09.06.2016р., судом встановлено, що остання містить відмітку «Згідно з оригіналом», що датована 13.11.2015р., тобто, ніяким чином не до моменту її фактичної видачі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав для визнання договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. недійсним.

З огляду на вищезазначене, суд приймає до уваги договір №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача 3 та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання газу.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексі України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у січні-лютому 2014р. Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було передано Науково-дослідному інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка природний газ на загальну суму 353 469,59 грн., про що складено акт б/н від 31.01.2014р. на суму 206 870,62 грн. та б/н від 28.02.2014р. на суму 146 598,97 грн.

Наразі, посилання відповідача на те, що означені акти з боку покупця підписано неповноважною особою, оскільки довіреність на підписання було відкликано Київським національним університетом імені Тараса Шевченка згідно Розпорядження №17 від 27.02.2014р. «Про відкликання довіреності» господарський суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Частиною 3 ст.244 Цивільного кодексу України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частинами 1-3 ст.249 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Проте, наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази того, що Київським національним університетом імені Тараса Шевченка було повідомлено у строк до підписання спірних актів приймання-передачі газу про скасування довіреності №01/806-26 від 23.12.2013р., як самого повіреного, так і Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Отже, з огляду на вищенаведене, суд приймає до уваги акти б/н від 31.01.2014р. на суму 206 870,62 грн. та б/н від 28.02.2014р. на суму 146 598,97 грн., які з боку покупця підписані в.о. директора Науково-дослідного інституту "Кримська астрофізична обсерваторія" Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_6, в якості належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів поставки позивачем 3 відповідачу природного газу на суму 353 469,59 грн.

При цьому, твердження відповідача про те, що поставка газу за актом б/н від 31.01.2014р. відбулась фактично поза межами спірного правочину, оскільки останній було укладено 22.01.2014р., суд до уваги не приймає, оскільки у відповідності до п.11 договору останній поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2014р.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось вище, згідно п.5.2 договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. ціна за 1000 куб.м газу становить 1091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за врегульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

За умовами п.6.1 укладеного між позивачем 3 та відповідачем договору оплата за газ здійснюється виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Отже, виходячи з наведених вище умов договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленого за актами б/н від 31.01.2014р. та б/н від 28.02.2014р. газу на загальну суму 353 469,59 грн., настав.

Проте, відповідачем своїх обов'язків виконано не було, поставлений позивачем 2 природний газ не оплачено.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 353 469,59 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення вимог про стягнення пені в розмірі 33095,01 грн., інфляційних втрат в сумі 43848,79 грн. та 3% річних в розмірі 6286,55 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами 7.2 договору №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. у разі невиконання покупцем умов п.6.1 договору покупець крім суми заборгованості зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи порушення відповідачем строків внесення плати за товар, отриманий в межах договору прокурором заявлено до стягнення пеню в розмірі 33095,01 грн.

Після здійснення перевірки наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №1453/14-ТЕ/19 від 22.01.2014р. в частині внесення плати за спірними актами приймання-передачі газу, прокурорм було нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати в сумі 43848,79 грн. та 3% річних в розмірі 6286,55 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній є арифметично вірним.

За таких обставин, виходячи з всього вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення 436 699,94 грн., з яких основний борг в сумі 353 469,59 грн., пеня в розмірі 33095,01 грн., інфляційні втрати в сумі 43848,79 грн. та 3% річних в розмірі 6286,55 грн.

Судовий збір згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету України.

Одночасно, за приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження рішень по справі, з огляду на кінцеві висновки суду щодо задоволення позовних вимог, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за відповідачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка (01033, м. Київ, Шевченківський район, вул. Володимирська, 60, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, ) основний борг в сумі 353 469 (триста п'ятдесят три тисячі чотириста шістдесят дев'ять) грн. 59 коп., пеню в розмірі 33 095 (тридцять три тисячі дев'яносто п'ять) грн. 01 коп., інфляційні втрати в розмірі 43 848 (сорок три тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 79 коп. та 3% річних в сумі 6 286 (шість тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 55коп.

3. Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка (01033, м. Київ, Шевченківський район, вул. Володимирська, 60, ) в доход Державного бюджету України судовий збір в сумі 8 734 (вісім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.06.2016р.

Суддя Т.М. Ващенко