ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року Справа № 922/6446/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Картере В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016
та на рішеннягосподарського суду Харківської області від 17.02.2016
у справі№ 922/6446/15 господарського суду Харківської області
за позовомВійськової частини НОМЕР_1
доДержавного підприємства "Харківський завод спеціальних машин"
про стягнення 41 456,40 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники: - позивача Харланов В.І., Глазунов М.Ю., - відповідача Падалко Т.В.,

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 (надалі позивач) звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин" (надалі відповідач) про стягнення з відповідача 41 456,40 грн. майнової шкоди, завданої неналежним виконанням обов`язків посадових осіб підприємства, під час прийому та зберігання автомобільної техніки.
Рішенням господарського суду Харківської області від 17.02.2016 у справі № 922/6446/15 (суддя Хотенець П.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 (судді: Тихий П.В., Гетьман Р.А., Россолов В.В.) відмовлено в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності; у позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вказаними рішенням та постановою судів попередніх інстанцій, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить рішення господарського суду Харківської області від 17.02.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 скасувати повністю та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Предметом даного спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача 41 456,40 грн. майнової шкоди, завданої неналежним виконанням обов`язків посадових осіб підприємства, під час прийому та зберігання автомобільної техніки.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що у 2011 році ним було здійснено прийом від відповідача 43-х одиниць автомобільної техніки 4-ї категорії, під час якого було виявлено значний некомплект. За твердженням позивача, зазначена нестача виникла внаслідок неналежного прийому та зберігання відповідачем автомобільної техніки. Оскільки аудиторським звітом про результати внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 25.03.2011 по 13.02.2013 № 234/1/31/35 від 06.03.2013 було винесено рекомендацію прийняти рішення щодо відшкодування суми нестачі в розмірі 41456,40 грн., позивач вирішив звернутись до суду з позовом про відшкодування відповідачем завданої майнової шкоди. Правове обґрунтування позову: п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 19.03.2011 на підставі наряду Центрального автомобільного управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) № 228 та розпорядження начальника Центрального бронетанкового управління Збройних Сил України № 342/3/3/824 від 12.04.2011 командиром Військової частини НОМЕР_1 (позивачем) підполковником ОСОБА_1 , було організовано переміщення та прийом 43-х одиниць автомобільної техніки 4-ї категорії від Державного підприємства "110 Харківський автомобільний ремонтний завод", який на даний час має назву Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" (відповідач).
Під час прийому автомобільної техніки був виявлений значний некомплект вищевказаної автомобільної техніки, про що було зазначено в актах прийому форми 4, затверджених командиром Військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 №140-182 від 16.09.2011.
Про виявлені недоліки командир Військової частини НОМЕР_1 повідомив Військову частину НОМЕР_2 .
Командир Військової частини НОМЕР_2 05.03.2012 за вихідним № 342/4/5/79 надав вимогу щодо проведення приймання автомобільної техніки за фактичним станом згідно з актами приймання.
В довідках-розрахунках некомплектів автомобільної техніки, про яку зазначено у актах прийому № 140-182 від 16 вересня 2011 року, затверджених командиром Військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 , було зазначено загальну суму нестачі у розмірі 41456,40 грн.; вказані акти були передані відповідачу з проханням прийняти рішення щодо укомплектування автомобільної техніки майном, якого не вистачає, або надати документи, які підтверджують некомплект автомобільної техніки (лист №21 від 04.01.2012).
У відповідь на дане звернення відповідач надав акти технічного стану, складені та затверджені директором підприємства ОСОБА_2 в травні - серпні 2011 року, відповідно до яких, 43 переданих одиниць автомобільної техніки мали некомплект на суму 26030,17 грн.
Аудиторським звітом № 234/1/31/35 від 06.03.2013 (пункт 2 розділу 4 "рекомендації", та пункт 2.2. "автомобільна служба") про результати внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 25 березня 2011 року по 13 лютого 2013 року було винесено рекомендацію: "в термін до 05 квітня 2013 року прийняти рішення щодо відшкодування суми нестачі в розмірі 41456,40 грн., відповідно вимог чинного законодавства".
Під час проведення аудиту відповідачу було надіслано запит № 264 від 25.02.2013 щодо надання копій дозволів військового органу управління на прийом вищезазначеної техніки на капітальний ремонт з некомплектом.
У відповідь листом відповідача № 134 від 26.02.2013 було повідомлено, що зазначені в запиті документи були знищені відповідно до переліку документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 401 від 18.11.2003.
05.04.2013 у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено службове розслідування, в ході якого позаштатний дізнавач Військової частини НОМЕР_1 майор Євтухов О.В., дійшов висновку, що зазначена нестача виникла внаслідок неналежного прийому та зберігання автомобільної техніки з інших військових частин Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" і не може обліковуватися як нестача позивача.
Позивачем зазначено, що в подальшому Військова частина НОМЕР_1 зверталася до Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з проханням захисту прав та законних інтересів у майновому відношенні, що виникли між позивачем та Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин".
За результатами прокурорської перевірки, проведеної Харківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, командиру військової частини № НОМЕР_3 було надіслано лист № 24-2079 від 24.05.2013, в якому повідомлялося, що автомобільна техніка (43 одиниці), протягом 2003-2007 років передавалася на ремонт відповідачу від інших військових частин, а сума нестачі у розмірі 41456,40 грн. складається з 13312,38 грн., що виникла внаслідок тривалих порушень порядку зберігання техніки відповідачем, а залишок нестачі на суму 28144,02 грн. виник ще до передачі вказаної автомобільної техніки відповідачу від інших військових частин.
13.05.2013 за вихідним № 24-1910 Харківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відповідачу було внесено Подання "Про усунення порушень Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", причин та умов, що їм сприяли".
05.07.2013 за вихідним № 24-2740 Харківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері позивачу було винесено Подання "Про скасування пунктів 3, 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 182 від 18 червня 2013 року "Про притягнення до матеріальної відповідальності посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 ", в якому, зокрема, зазначається, що вину посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 у виявленні нестачі не встановлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню, адже позивачем не доведено наявність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, позивачем не доведено протиправності у діях відповідача, а так само наявності причинного зв`язку між діями відповідача і завданими позивачу збитками.
Вищий господарський суд України вважає вказані висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на таке.
Порядок зберігання майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, визначається Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2009 №1225.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами, організаціями Збройних Сил України.
Згідно з приписами ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" органом, який здійснює управління військовим майном є Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України.
Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку (стаття 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна Збройних Сил України визначено: закріплення військового майна за військовими частинами здійснює Міноборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України (пункт 3); умови зберігання військового майна повинні забезпечувати збереження його належного якісного (технічного) стану, виключати можливість втрати (пункт 13).
Зазначеними нормативними актами чітко визначено, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань і вони здійснюють їх зберігання, оперативний облік, тощо.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" згідно з наказом № 409 від 14.07.2006 виключено зі складу Збройних Сил України. Відповідно до нового Статуту, Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" є державним, унітарним комерційним підприємством, а не військовим формуванням.
Крім того, суди встановили, що на директора ДП "Харківський завод спеціальних машин" не покладено обов`язків забезпечення, зберігання озброєння і військової техніки та відповідальність за втрату або зіпсування військового майна.
З матеріалів справи також вбачається, а судами попередніх інстанцій встановлено, що договори на зберігання військового майна, за некомлект якого позивач просить стягнути з відповідача майнову шкоду у даній справі, з Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" не укладались.
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до приписів статей 942, 949, 953 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі та повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості на його першу вимогу, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
За приписами статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.
Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За приписами ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також, згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання, або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
При цьому, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності.
Чинним законодавством передбачено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) факт порушення зобов`язання (протиправна дія або бездіяльність); 2) наявність і розмір завданих збитків; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання і збитками; 4) вина особи, яка порушила зобов`язання.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
При цьому, слід враховувати, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, вважає, що її права були порушені та нею понесені збитків, вона повинна довести як розмір збитків так і факт їх понесення.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: 1) вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; 2) додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; 3) неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; 4) матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
В даному випадку суди встановили, що у відповідача був відсутній обов`язок зі зберігання спірного майна, а отже відсутні такі елементи складу цивільного правопорушення, як: факт порушення зобов`язання (протиправна дія або бездіяльність); причинний зв`язок між порушенням зобов`язання і збитками; вина особи, яка порушила зобов`язання.
Судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що факт завдання збитків, зазначений в Аудиторському звіті № 234/1/31/35 від 06.03.2013 щодо перевірки внутрішньої діяльності позивача за період з 25.03.2011 по 13.02.2013, носить лише рекомендаційний характер, є носієм інформації щодо документообороту в односторонньому порядку. Комісійно, двосторонньо дані документи (Акти) не підписані. Тобто цей аудит не може бути належним та допустимим доказом в підтвердження вини відповідача.
При цьому, суди слушно відзначили, що функції контролю за збереженням військового майна покладено на центральний орган управління Збройних сил України Міністерство оборони України, а не на Військову частину НОМЕР_1 .
Таким чином, позивач не представив доказів, які б свідчили, що саме він поніс будь-які збитки в розумінні ст. 225 ЦК України.
За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи касаційної скарги не спростовують правомірних висновків судів попередніх інстанцій про безпідставність заявленого позивачем позову про стягнення з відповідача збитків у вигляді майнової шкоди на підставі ст. 22 ЦК України; при цьому, в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.
Отже, рішення господарського суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду у справі відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 та рішення господарського суду Харківської області від 17.02.2016 у справі № 922/6446/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді Н.М. Губенко

В.І. Картере