РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016Справа №910/7074/16
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДГУД" до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Амстор» про визнання договору недійсним, за участю представників позивача - Маляренка С.В.., довіреність №б/н від 15.12.2014 року, відповідача - Крячковської І.М., довіреність №б/н, від 25.05.2016 року, третьої особи - Суменко Я.А., довіреність №б/н, від 11.01.2016р.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання договору іпотеки №б/н від 18.03.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Трухіною І.Г., та зареєстрований в реєстрі за №1828 - недійсним.

Разом з позовною заявою позивачем через канцелярію суду надано клопотання про забезпечення позову, в якому позивач просив суд заборонити звертати стягнення за спірним іпотечним договором та вчиняти будь-які дії щодо належних йому майнових прав в тому числі, відступати, продавати, іншим способом передавати ці права.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.04.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 18.05.2016 року.

В судовому засіданні 18.05.2016 року оголошено перерву на 01.06.2016 року.

01.06.2016 року в судовому засіданні відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

10.06.2016 року відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.1 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Проте, особа яка підписала позовну заяву - представник ТОВ «Будгуд» Паньков К.М. діяв на підставі довіреності №б/н від 21.09.2015 року виданої за підписом заступника директора Ткаченко Ю.В., яка відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Будгуд» №6 від 19.06.2015 року та копії виписки з ЄГР, які містяться в матеріалах справи, мала достатній обсяг повноважень на підписання даної довіреності, тому в задоволенні вищевказаного клопотання судом відмовлено.

13.06.2016 року в судовому засіданні представником позивача надано клопотання про невідкладне вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Проте, позивач не надав доказів в обґрунтування того, що невжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони звернення стягнення за іпотечним договором та вчинення будь-яких дій щодо належних йому майнових прав в тому числі, відступлення, продажу, іншим способом передача цих прав, утруднить чи зробить неможливим виконання рішення господарського суду.

За таких обставин, в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову судом відмовлено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання договору іпотеки №б/н від 18.03.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Трухіною І.Г., та зареєстрований в реєстрі за №1828 - недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що директор позивача ОСОБА_7, який підписував від імені товариства іпотечний договір уклав даний правочин з перевищенням повноважень, а саме п. 9.2.12. статуту, а тому просить суд визнати його недійсним.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є юридичною особою і діє на підставі статуту.

Судом встановлено, що 18.04.2013 року між ТОВ «Будгуд» та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» було укладено іпотечний договір , відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: будівля, магазин змішаної групи товарів (літ.Б-2) та транформаторна підстанція (літ. В), загальною площею 2170,2 кв.м, що розташовані з а адресою: Україна, донецька область, місто Донецьк, вул. Раманська, будинок 11.

Згідно п. 9.1 Статуту від 28.04.2012 року вищим органом ТОВ «Будгуд» є Загальні збори учасників до виключної компетенції яких належить, зокрема, прийняття рішення про укладення угод.

Відповідно до п. 8.3 статуту ТОВ «Будгуд», в редакції на дату підписання іпотечного договору, директор має право вирішувати всі питання діяльності Товариства, за виключенням питань, що відносяться до компетенції Загальних Зборів учасників.

Згідно із протоколом Загальних Зборів учасників ТОВ «Будгуд» від 04.02.2013 р., вирішено: уповноважити директора ТОВ «Будгуд» ОСОБА_7 представляти інтереси Товариства в АТ «Сбербанк Росії», в тому числі укласти та підписати спірний договір іпотеки та інші документи, пов'язані з підписанням даного договору іпотеки.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Позивачем за заявленими вимогами та їх правовими підставами не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, і тому у позові слід відмовити.

Судові витрати відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 16.06.2016р.

Суддя С.О.Чебикіна