донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

17.05.2016 справа №905/162/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
Представники сторін: від відповідача: від позивача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду не зявився; не зявився; Департаменту міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область Донецької області
від у справі03 лютого 2016 р. (повний текст складено та підписано 05.02.2016р.) № 905/162/16 (суддя Тоцький С.В.)
за позовом до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область Приватної установи "Маріупольська загальноосвітня приватна школа II-III ступенів "Привилегия", м.Маріуполь, Донецька область
простягнення 19 036,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.02.2016р. у справі №905/162/16 у задоволені позовних вимог Департаменту міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область до Приватної установи "Маріупольська загальноосвітня приватна школа II-III ступенів "Привилегия", м.Маріуполь, Донецька область про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 15 731,16 грн. та пені у розмірі 3 304,89грн. відмовлено у повному обсязі.

Департаментом міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область подана апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі у зв'язку з тим, що судом порушено та неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Зокрема, скаржник вважає хибним висновок місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем в підтвердження настання форс мажорних обставин не надано сертифікату Торгово-промислової палати України, який засвідчував би настання обставин непереборної сили. Також зазначає, що господарським судом не прийнято до уваги той факт, що спірний період стягнення орендної плати лютий 2015р. липень 2015р. підпадає під дію розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція» №1275-р від 02.12.2015р., відповідно до якого м. Маріуполь не входить до вказаного переліку, а тому посилання суду першої інстанції на Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014р. та № 1079-р від 05.11.2014р. є помилковим.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, через канцелярію суду позивач надіслав клопотання та просив суд розглянути справу без його участі.

Одночасно, через канцелярію суду відповідач надіслав відзив, відповідно до якого заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив суд рішення господарського суду від 03.02.2016р. залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду про порушення апеляційного провадження у даній справі сторони були попереджені про те, що у разі незявлення в судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду, переглянувши в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи №905/162/16; розглянувши доводи апеляційної скарги; перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги Департаменту міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область та скасування рішення господарського суду Донецької області від 03.02.2016р. у справі №905/162/16 з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що між Управлінням міського майна Маріупольської міської ради (орендодавець) та Приватною установою "Маріупольська загальноосвітня приватна школа II-III ступенів "Привилегия" укладений договір оренди нежитлового приміщення, яке належить до комунальної власності №1680-Ж (далі Договір), за умовами якого орендодавець, на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.09.2010р. №334/1 зобовязаний надати в у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: місто Маріуполь, вулиця Харлампієвська,6, загальною площею 368,80 кв.м., згідно технічного паспорта міського БТІ для використання з метою розміщення учбових класів (п.1.1.), а орендар зобовязаний сплачувати орендну плату (п. 3.2. а)) в розмірі та строки, встановлені розділом 4 даного договору.

Рішенням Маріупольської міської ради №6/43-5016 від 30.12.2014р., з 01.02.2015р. Управління міського майна Маріупольської міської ради перейменовано в Департамент міського майна Маріупольської міської ради та затверджено положення про Департамент міського майна Маріупольської міської ради (Додаток № 4).

Відповідно до п. 1.1. положення, Департамент міського майна Маріупольської міської ради є правонаступником прав та зобовязань Управління міського майна Маріупольської міської ради.

Згідно умов п.2.1. договору Орендар вступає у тимчасове платне володіння та користування приміщенням на підставі договору та з моменту підписання акту прийому-передачі вказаного нежитлового приміщення.

Приписами п.3.1. а) договору встановлено, що Орендавець зобовязаний в 10-й строк після складання договору оренди надати приміщення за актом приймання-передачі.

Відповідно до умов п.4.2. договору, за вказане у п.1.1 договору приміщення Орендар оплачує орендну плату за перший місяць у розмірі 3024,16грн. з розрахунку 8,20грн. за 1 кв.м. та перераховує її на розрахунковий рахунок Одержувача не пізніше останнього дня поточного місяця, з урахуванням індексу інфляції.

Пунктом 4.3. договору, передбачено коригування розміру щомісячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата вноситься орендарем щомісячно не пізніше останнього дня поточного місяця. Орендар зобовязаний отримати рахунок на оплату в бухгалтерії управління міського майна. Рахунки на оплату видаються орендарю з 11 по 19 число кожного місяця.

Згідно п. 6.3. договору, за прострочення платежу Орендар сплачує Орендодавцю пеню з розрахунку 2% облікової ставки НБУ від несвоєчасної внесеної орендної плати за кожен день прострочення.

Строк дії договору оренди встановлений з 01.10.2010р. до 31.08.2013р. (п.7.1. договору). У випадку відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміни договору протягом місяця після закінчення його строку, останній вважається продовженим на той самий строк на таких самих умовах, які були передбачені даним договором. Таким же чином договір пролонгується в подальшому (п. 7.5. договору).

Доказів припинення або розірвання договору сторонами не надано, тобто на момент виникнення суми боргу сторони перебували у договірних відносинах.

Актом приймання-передачі майна від 01.10.2010р., Орендодавець передав, а Орендар прийняв нежитлові приміщення, загальною площею 368,80 кв.м., розташоване Літ.А-1, пом.1 (кім. №1-15) у будинку №6, вулиця Харлампієвська, місто Маріуполь.

Як встановлено господарським судом, відповідач у період з лютого 2015р. по липень 2015р. свої зобовязання по оплаті орендної плати за договором нежитлового приміщення №1680-Ж від 01.10.2010р. не виконував належним чином, у звязку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 15731,16грн. На суму заборгованості позивачем нараховано пеню у розмірі 3304,89грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суду першої інстанції дійшов висновку про їх безпідставність, з огляду на набрання чинності з 14.10.2014р. Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, положеннями якого визначено скасування на період проведення антитерористичної операції орендної плати за користування державним та комунальним майном субєктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції (стаття 7 вказаного Закону).

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується з правильністю висновків місцевого господарського суду щодо необґрунтованості позовних вимог та необхідності відмови в їх задоволенні у повному обсязі, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст. ст. 1-3 Господарського кодексу України регламентуються насамперед його положеннями, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та умовами договору оренди.

Договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться у комунальній власності №1680-Ж від 01.10.2010р. за своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди) і підпадає під правове регулювання норм статей 759-786 ЦК України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні норми містяться в положеннях п.1 ст. 283 Господарського кодексу України

Згідно з ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог, передбачених статтями 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", правовою підставою користування майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що істотною умовою договору є - орендна плата.

Відповідно до приписів ст.12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Приписами частини 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено обовязки орендаря, де зазначено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна та ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата вноситься орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності.

Разом із тим, Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014р. введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Законом України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669VII від 02.09.2014р. визначено тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Згідно ст. 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції скасовано на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Пунктом 5 ст. 11 Прикінцеві та перехідні положення цього Закону Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014р. затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено м. Маріуполь, де здійснює господарську діяльність відповідач, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

05.11.2014р. Кабінетом Міністрів України прийнято нове розпорядження № 1079-р, яким зупинено дію розпорядження КМУ від 30.10.2014р. № 1053-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015р. у справі №826/18327/14 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Тар Альянс до Кабінету Міністрів України визнано нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05.11.2014р. Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014р. № 1053-р. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015р. постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.01.2015р. у зазначеній адміністративній справі залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України К/800/19383/15 від 28.07.2015р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В свою чергу, дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014р. №1053р зупинена на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1079-р від 05.11.2014р.

Одночасно, відповідно до ст. 1 Закону України Про боротьбу з тероризмом антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.

Керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий Наказ від 07.10.2014р. №33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014 року.

Таким чином, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014р. визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та Законами України. Закріплене в ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції право суб'єкта господарювання, який проводив та/або проводить свою господарську діяльність на території, де проводилась або проводиться антитерористична операція не може бути ілюзорним та носити декларативний характер. У розумінні положень ст. 58 Конституції України приписи ст. 7 означеного закону відносно скасування нарахування орендної плати за користування майном, що належить до комунальної власності з 14 квітня 2014 року мають ретроспективну дію для розглядуваних правовідносин та не містять жодних виключень щодо їх незастосування.

На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи Закону України Про боротьбу з тероризмом, прийнятий на його виконання та виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, колегія суддів дійшла висновку про правильність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст. 7 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції.

Крім того, у відповідності до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджено новий перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до якого включено м. Маріуполь, де проводить свою господарську діяльність відповідач. Визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014р. № 1079 Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053.

Відсутність субєктивного права та кореспондуючого йому обовязку унеможливлює наявність порушення відповідного грошового зобовязання з боку відповідача у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України та застосування визначених позовними вимогами наслідків такого порушення, передбачених ст. 611 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи дії спеціальної норми ст. 7 Закону України №1669-VI від 02.09.2014р. господарський суд, в силу ч. 1 ст. 19 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України не може примушувати відповідача до виконання необовязкових для нього дій і застосовувати негативні наслідки невиконання цих дій.

Одночасно, посилання апелянта в апеляційній скарзі про не надання відповідачем сертифікату Торгово-промислової палати України, який засвідчував би настання обставин непереборної сили є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин застосовуються положення спеціального закону, що, в свою чергу, виключає обовязковість надання такого сертифікату відповідачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо невірно застосованих норм діючого законодавства судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Враховуючи наведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 03.02.2016р. у справі №905/162/16 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту міського майна Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 03.02.2016 р. у справі №905/162/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Зубченко І.В.

ОСОБА_3