РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016Справа №910/2918/16

За позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту)

до Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях"

про стягнення 196 542,44 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Байчан О. М. - представник, довіреність № 2844 від 17.12.2015;

Від відповідача: Мусієнко О.В. - представник, довіреність № Пр/10-07/24 від 22.03.2016.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" про стягнення коштів у розмірі 184 419,13 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2766,29 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору №16в/32-П-БДФ-15 від 03.03.2015 в частині своєчасної та повної плати за отримані послуги, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/2918/16 та призначено до розгляду на 31.03.2016.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 31.03.2016, 20.04.2016 та 28.04.2016 розгляд справи відкладено на 20.04.2016, 28.04.2016 та 18.05.2016 відповідно.

Ухвалою суду від 28.04.2016 за клопотанням представника позивача строк розгляду спору продовжено на 15 днів.

У судове засідання 31.03.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

У судове засідання 20.04.2016 з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 20.04.2016 позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 790 та розпискою представника б/н від 31.03.16 р. про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 28.04.2016 з'явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача у судове 28.04.2016 не з'явився.

Копія ухвали суду від 20.04.2016, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 04071, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 12, на час проведення судового засідання 28.04.2016 не повернулась на адресу Господарського суду м. Києва.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 188, в якому зазначено, що станом на 25.04.2016 поштове відправлення вручено адресату за довіреністю.

У судове засідання 18.05.16р. з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 29.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення № 12/09-10/620/16 від 30.03.2016 та заява про збільшення розміру позовних вимог № 12/09-10/602/16 від 28.03.2016, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 184419,13 грн. основного боргу, 8945,29 грн. втрат від інфляції та 3178,02 грн. процентів річних, всього 196542,44 грн., до заяви додані докази надсилання її копії та доданих документів на адресу відповідача та сплати судового збору. Документи судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли наступні документи:

1. Повідомлення № Пр /10-08/24 від 30.03.2016 про відсутність спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також рішення цих органів з такого спору;

2. Повідомлення по справі № Пр/10-08/25 від 30.03.2016;

3. Повідомлення про відсутність укладення додаткових угод до спірного договору № ПР/10-08/27 від 30.03.2016;

4. Повідомлення № Пр/10-08/26 від 30.03.2016 про наявність правовідносин з Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту);

5. Клопотання про долучення документів до матеріалів справи № Пр/10-08/23 від 30.03.2016.

Вищеперелічені документи долучено судом до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 31.03.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява про стягнення заборгованості в сумі 166 183, 28 грн. № Пр/10-12/02 від 21.02.2016, яка ухвалою господарського суду м. Києва від 29.03.2016 повернута на підставі п.3 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.04.2016 представник відповідача подав заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог № Пр/10-08/33 від 19.04.2016, в яких останній зазначає про неможливість збільшення розміру позовних вимог шляхом пред'явлення додаткових вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Заперечення долучено судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 12/09-10/899 від 27.04.2016, яке судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 18.05.16р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 12/09-10/962 від 06.05.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Дослідивши в судовому засіданні 18.05.16р. зміст позовної заяви та подану позивачем заяву № 12/09-10/602/16 від 28.03.16 р. про збільшення розміру позовних вимог cуд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК України (лист Вищого господарського суду від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

З урахуванням вказаних приписів чинного законодавства судом розцінено подану позивачем заяву як заяву про пред'явлення додаткових вимог в частині інфляційних нарахувань в сумі 8945,29 грн. та втрат від інфляції в сумі 3178,02 грн.

Отже, оскільки додаткові вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та процентів річних та позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 184419,13 грн. пов'язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, враховуючи, що пред'явлення додаткових позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, а саме відповідачу було надано можливість ознайомлення, надання заперечень щодо зміни позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказану заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог) до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Таким чином зважаючи на вищенаведене заперечення відповідача судом до уваги не беруться.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 18.05.16 сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань позивача та представника відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи позивача та представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 18.05.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог), відповів на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.05.2016 заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог), відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 03 березня 2015 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Білгород-Дністровської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація за договором, Позивач у справі) та Державним підприємством водних шляхів «Укрводшлях» (підприємство за договором, відповідач у справі) укладено договір №16-в/32П- БДФ-15 (далі - Договір)

Згідно умов п. 1.1 Договору Адміністрація згідно заявок Підприємства надає послуги з відстою плавзасобів Підприємства в складі: плаврефулер, СЗ-22, біля огороджувального молу Адміністрації, а Підприємство приймає і оплачує послуги Адміністрації згідно Місцевих тарифів Адміністрації, дійсних на момент надання послуг.

Розділами 2 - 5 Договору сторони узгодили ціну та порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, їх відповідальність тощо.

Відповідно до п. 7.1 Договору даний договір набирає чинності з 01 січня 2015 і діє до 31 грудня 2015 включно.

При цьому за умовами п. 7.2 Договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього Договору не менше ніж за місяць до закінчення строку його чинності, він вважається продовженим на календарний рік і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, у тому числі продовження строку дії цього Договору.

Закінчення стоку дії цього Договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення , яке мало місце під час дії цього Договору (п. 7.3 Договору).

Як свідчать матеріали справи, Договір підписаний уповноваженими представниками адміністрації та підприємства та скріплений печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що Адміністрація надає інші послуги (бункерування водою, буксирувальні послуги та інше) за окремими тарифами на підставі заявки Підприємства.

Здавання Адміністрацією та приймання їх результатів Підприємством оформлюється Актом наданих послуг, який оформлюється Адміністрацією та щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, направляється Підприємству, що передбачено п. 2.2 Договору.

В матеріалах справи наявні копії замовлень на електропостачання судна від берегової мережі за березень - травень 2015 р.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не заперечувалось, на виконання умов Договору позивач надав відповідачеві послуги з відстою суден, зокрема, використання допоміжного причалу № 1 для стоянки суден, буксирів, та ін. плавзасобів (СЗ-22), загороджувального молу для стоянки суден, контрольно - пропускної (охоронної) системи Вхід, а також технічного забезпечення електропостачання судна, за лютий 2015 - січень 2016рр. на загальну суму 184600,34 грн..

Факти надання вказаних послуг позивачем підтверджуються актами надання послуг № 632 від 28.02.15 р., № 633 від 28.02.15 р., № 642 від 28.02.15 р., № 945 від 31.03.15 р., № 946 від 31.03.15 р., № 898 від 31.03.15 р., № 1244 від 30.04.15 р., № 1245 від 30.04.15 р., № 1563 від 31.05.15 р., № 1564 від 31.05.15 р., № 1549 від 31.05.15 р., № 1910 від 30.06.15 р., № 1933 від 30.06.15 р., № 1932 від 30.06.15 р., № 2274 від 31.07.15 р., № 2275 від 31.07.15 р., № 2574 від 31.08.15 р., № 2537 від 31.08.15 р., № 2575 від 31.08.15 р., № 2836 від 30.09.15 р., № 2835 від 30.09.15 р., № 3123 від 31.10.15 р., № 3124 від 31.10.15 р., № 3439 від 30.11.15 р., № 3441 від 30.11.15 р., № 3722 від 31.12.15 р., № 3723 від 31.12.15 р., № 310 від 31.01.16 р., № 311 від 31.01.16 р., підписаними сторонами без будь-яких зауважень. Копії вказаних актів містяться в матеріалах справи.

При цьому, як вбачається із наданих позивачем актів та підтверджено останнім в судових засіданнях, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг з відстою плавзасобів з боку відповідача на час підписання вказаних актів відсутні.

Факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг, а також претензій щодо повного та належного виконання ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) умов Договору до моменту звернення позивача з даним позовом до суду сторонами суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання послуг з відстою плавзасобів у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах прийому надання послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних в актах обсягах без будь - яких зауважень.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору розрахунки за надані послуги Адміністрації здійснюються підприємством Згідно Місцевих тарифів Адміністрації, дійсних на момент надання послуг, в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Адміністрації щомісячно на підставі Акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним на підставі виставлених рахунків.

Так, на виконання умом Договору позивачем були виставлені відповідачу для оплати за надані послуги рахунки на оплату вказаної суми 184600,00 грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні 13.04.16 р., за надані згідно Договору послуги відповідач здійснив часткову оплату в сумі 181,21 грн., на підтвердження чого позивачем надано копії платіжних доручень № 151 від 10.06.15 р. на суму 152,65 грн. та № 240 від 25.09.15 р. на суму 28,56 грн. з посиланням на рахунки позивача № 782, 577 та № 1698 відповідно, а також відповідними виписками банку, отже залишок заборгованості відповідача складає 184 419,13 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Заперечень від відповідача щодо зарахування вказаних сум на час проведення судового засідання 18.05.16 р. до суду не надходило.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з листом № 12/09-2089 від 11.09.15 р. щодо сплати заборгованість за Договором, у відповідь на який відповідач листом № Пр/10-08/111 від 22.09.15 р. звернувся до позивача з пропозицією щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 166 183,28 грн., що виникла за договором № 116-В-БДФ-14 (162п) від 23.12.14 р.

В свою чергу, позивач листом № 12/09-323-2304/15 від 06.10.15 р., копія якого наявна в матеріалах справи, повідомив про відсутність правових підстав для підписання додаткових актів на суму 166 183,28 грн. та такого зарахування, а також необхідність сплати заборгованості.

Окрім того, позивач звертався до відповідача з листами щодо сплати заборгованості № 12/09-23/2170/15 від 22.09.15 р., № 12/09-23-3142/15 від 22.12.15 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте вказані листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення, заборгованість останнім погашена не була.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг з відстою плавзасобів в сумі 184 418,79 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог).

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про надання послуг № 16-в/32П-БДП-15 від 03.03.15 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений термін, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 184 419,13 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Крім того, згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати за спожиті послуги з відстою плавзасобів у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 3% річних в сумі 3178,02 грн. за період з 15.03.15 р. по 16.02.16 р. та 8945,29 грн. інфляційних нарахувань за період 15.03.15 р. по 16.02.16 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань(далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідально до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення стоку є перший за ним робочий день.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що позивачем невірно визначений початок періоду прострочення та, відповідно, нарахування втрат від інфляції та процентів річних, а саме без врахування вихідних днів згідно приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України. При цьому розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного позивачем періоду, становить 3172,20 грн. та 8887,56 грн. відповідно, а отже є меншим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних за несвоєчасну сплату послуг за Договором підлягають частковому задоволенню в сумі 3172,20 грн. та 8887,56 грн. відповідно.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 24, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" (вул. П.Сагайдачного, 12, м. Київ, 04070, код 03150102) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, код 38727770) в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) (вул. Шабська, 81, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700, код 38728376) 184 419,13 грн. основного боргу, 3 172,20 грн. процентів річних, 8 887,56 грн. втрат від інфляції, а також 2947,19 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили

3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 13 червня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон