ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 925/329/16

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 представник за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна

компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Канівського комунального підприємства теплових мереж,

м. Канів, Черкаської області

про стягнення 513 928 грн. 34 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Канівського комунального підприємства теплових мереж про стягнення 136 857 грн. 02 коп. пені, 18 541 грн. 09 коп. 3% річних та 358 530 грн. 23 коп. інфляційних втрат у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі продажу природного газу від 31 січня 2014 року за №2722/14-КП-36.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 05 квітня 2016 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21 квітня 2016 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 квітня 2015 року, на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 17 травня 2016 року на 10 год. 20 хв.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 17 травня 2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 21 червня 2016 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 20 квітня 2016 року за №274 та зазначав, що нормами чинного законодавства передбачено, що окремою та обов'язковою підставою (умовою) застосування до учасника господарських відносин відповідальності за порушення зобов'язання є наявність вини, яка, у розумінні ст. 614 ЦК України полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Крім того відповідач зазначав, що є єдиним виконавцем послуг з теплопостачання в місті Каневі, основним видом діяльності підприємства є виробництво транспортування та постачання теплової енергії. Відповідач є збитковим підприємством, що підтверджується звітом про фінансові результати в періоди за які здійснено нарахування розміру відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Встановлений тариф, є нижчим від економічно обґрунтованих витрат на виробництво теплової енергії. Згідно чинного законодавства у разі встановлення тарифу на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який встановлює тарифи зобов'язаний відшкодувати різницю з відповідного бюджету. Проте, зазначений обовязок виконується неналежним чином, в зв'язку з чим перед відповідачем існує постійна заборгованість за компенсацію різниці в тарифах. Така ситуація, в свою чергу призводить до неможливості відповідачем вчасно виконати свої зобов'язання перед позивачем.

Розпочинаючи з 2012 року відповідачем на рахунок позивача вже було сплачено 2 478 464,15 грн. штрафних санкцій, які були стягнуті відповідно до рішень суду, крім того з підприємства стягнуто виконавчий збір в розмірі 518 045 грн. Джерело покриття підприємством таких витрат відсутнє, і як наслідок виникає заборгованість по поточним платежам за спожитий природний газ, адже в першу чергу кошти стягуються на виконання рішень суду, які набрали чинності.

Основним джерелами доходів Канівського комунального підприємства теплових мереж є частка коштів, які надходять на рахунки від здійснення виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

06 червня 2015 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стануНаціональної акціонерної компанії Нафтогаз України.

Цим законом внесено зміни до Закону України Про засади функціонування ринку природного газу. Зокрема, ст. 18 Закону доповнено частиною 13 такого змісту: Заборгованість теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, не погашена на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, підлягає реструктуризації шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Ця реструктуризація здійснюється за умови погашення в трьохмісячний строк з дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України теплогенеруючими та/або теплопостачальними організаціями заборгованості за природний газ, спожитий до 1 січня 2014 року (без урахування пені, штрафних та фінансових санкцій, що підлягають стягненню на підставі рішення суду), що залишилася непогашеною на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України.

Зазначені пені, штрафні та фінансові санкції підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу за умови виконання вимог цієї частини.

Протягом червня - серпня 2015 року Канівським комунальним підприємством теплових мереж здійснено погашення заборгованості за спожитий до 01 січня 2014 року природний газ за договорами 2013 року, у зв'язку з чим, відповідач вважає, що заборгованість відсутня. Це підтверджується листом позивача від 27 жовтня 2015 року.

В звязку чим відповідач зазначив, що ним виконано вимогу Закону Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стануНаціональної акціонерної компанії Нафтогаз України та п. 13 ст. 18 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу щодо погашення заборгованості за природний газ, спожитий до 01 січня 2014 року у встановлений строк та у повному обсязі.

Таким чином, відповідач вважає, що перешкод для припинення зобов'язань та списання нарахованих пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, як це передбачалось законом, не було.

З урахуванням викладеного, на підставах, встановлених Законом України Про засади функціонування ринку природного газу, відповідач стверджує, що зобов'язання Канівського комунального підприємства теплових мереж перед позивачем з оплати пені, інфляційних втраті та 3% річних, що заявлені до стягнення припинилися.

Позивач проти даних доводів відповідача заперечував, з підстав викладених у заяві від 17 червня 2016 року та зазначав, що відповідно до ч.13 ст.18 Закону № 2467, списання пені, штрафних та фінансових санкцій здійснюється лише за умови виконання певних вимог, а саме:

списання заборгованості здійснюється за умови погашення заборгованості у трьохмісячних строк з моменту набрання чинності змін до Закону, а саме - в період з 06 червня 2015 року по 06 вересня 2015 року;

проведення реструктуризації заборгованості теплогенеруючих та/або теплопостачальних організацій за природний газ, спожитий в період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, не погашеної на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, шляхом розстрочення на 24 місяці на підставі типового договору про реструктуризацію заборгованості.

Отже, списання зазначених сум пені, штрафних та фінансових санкцій є одним із елементів передбаченої цією частиною процедури реструктуризації заборгованості і не може розглядатися як самостійна підстава для списання поза вищевказаною процедурою, тобто у відриві від контексту всієї ч.13 ст.18 Закону № 2467. За відсутності доказів виконання всіх вище перерахованих умов списання пені, штрафних та фінансових санкцій неможливе.

Крім того позивач зазначав, що згідно з ч.13 ст.18 Закону № 2467 за певних умов списані можуть бути пеня, штрафні та фінансові санкції.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.12 у справі № 6-49цс12, від 24.10.11 у справі № 6-38цс11).

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.11 у справі 6-42цс11) та санкціями взагалі.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає що 3% річних та інфляційні втрати не підпадають під дію вимог ч.13 ст. 18 Закону № 2467.

Крім того, в силу вимог ч.13 ст.18 Закону № 2467 відповідачем не надано доказів:

наявності у нього заборгованості за природний газ, спожитий до 01 січня 2014 року, на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (06 червня 2015 року);

погашення такої заборгованості протягом 3-х місяців з дня набрання чинності вищевказаного Закону;

наявності заборгованості за природний газ, спожитий після 01 січня 2014 року та до 31 грудня 2014 року;

наявності договору реструктуризації заборгованості за природний газ, спожитий після 01 січня 2014 року та до 31 грудня 2014 року.

Водночас, нормами Закону № 2467 встановлено списання штрафних та фінансових санкцій за умови, зокрема, погашення заборгованості за газ, отриманий до 01 січня 2014 року. Тобто, відповідачем має бути доведено факт відсутності взагалі основного боргу за поставки газу, здійснені до 2014 року, а не лише по договору №29/09-11-ТЕ від 29 вересня 2011 року, чого ним не здійснено.

У тексті Закону № 2467 відсутнє будь-яке правове визначення терміну списання. Зокрема, лише у ч. 4 ст.18 Закону №2467 викладено наступне: гарантовані постачальники та їх структурні підрозділи передбачають у відповідному договорі про відкриття банківського рахунку право банку на договірне списання (перерахування) з поточних рахунків із спеціальним режимом використання коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ.

Аналогічне тлумачення терміну списання як перерахування коштів на рахунках банку викладено і у ст.1071 ЦК України Підстави списання грошових коштів з рахунка.

Таким чином, застосовування вимог ч.13 ст.18 Закону №2467 у розумінні, викладеному у Цивільному кодексі та ч. 4 ст.18 Закону №2467 є неможливим, а відсутність будь-якого офіційного тлумачення/роз'яснення з цього приводу з об'єктивних причин виключає застосування даної норми Закону.

Частиною 13 ст.18 Закону № 2467 передбачено списання пені, штрафних та фінансових санкцій. Проте, відсутній будь-який документ, яким Кабінет Міністрів України регулює порядок вчинення дій щодо списання, що унеможливлює дотримання вимог ст.18 Закону.

Оскільки на сьогодні як механізм реструктуризації (а отже і списання), так і типовий договір Кабінетом Міністрів України не затверджений, НАК Нафтогаз України не має правових підстав здійснювати таке списання.

Відповідно до ст.1 Закону України Про теплопостачання визначено, що теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію, теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Проте, відповідач не надав жодних підтверджень статусу теплогенеруючої або теплопостачальної організації.

Крім того позивач зазначав, що Закон України № 2467 втратив чинність 01 жовтня 2015 року, а суд, приймаючи рішення, має керуватись нормами саме чинного законодавства.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 червня 2016 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/329/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, 31 січня 2014 року між публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) та Канівським комунальним підприємством теплових мереж (покупець) було укладено договір купівлі - продажу природного газу за №2722/14-КП-36.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.1. вищезазначеного договору продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України продавцем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець - прийняти та оплатити природний газ на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ в обсязі до 260 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.): січень - лютий - 50 тис. куб. м., березень 45 тис. куб. м., квітень 15 тис. куб. м., жовтень 20 тис. куб. м., листопад 30 тис. куб. м., грудень 50 тис. куб. м.

Згідно п. 5.2. договору ціна за 1 000 куб. м. природного газу становить 3 462 грн. 26 коп., крім того ПДВ - 20% - 692 грн. 45 коп., всього з ПДВ 4 154 грн. 71 коп.

Водночас вартість газу змінювалася, про що сторонами укладалися відповідні додаткові угоди (а.с. 19-24).

Позивач, свої зобовязання за договором купівлі продажу виконав та поставив відповідачу природний газ протягом січня квітня та жовтня грудня 2014 року в обсязі 176, 151 тис. куб. м. на загальну суму 926 051 грн. 54 коп., що підтверджується підписаними сторонами копіями актів приймання передачі природного газу (а.с. 25-31).

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначав позивач, відповідач в свою чергу зобовязання по оплаті поставленого газу виконав з порушенням строків визначених п. 6.1. договору, в звязку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не було доведено факту своєчасного здійснення, на підставі умов договору купівлі - продажу, розрахунку з позивачем за поставлений природний газ.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 18 541 грн. 09 коп. 3 % річних та 358 530 грн. 23 коп. інфляційних втрат (розрахунок знаходиться в матеріалах справи).

Слід зазначити, що 3% річних нараховані позивачем за несвоєчасну сплату поставленого газу в січні квітні, жовтні - грудні 2014 року не вірно, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, про що вказано в абзаці 1 п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.

Також позивачем не вірно нараховано інфляційні втрати за несвоєчасну сплату поставленого газу в січні березні 2014 року, оскільки позивачем нараховувалися інфляційні на суму боргу з урахуванням інфляційного збільшення, тобто відбулося подвійне нарахування інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку нарахування 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3. судом встановлено, що розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача складає 18 419 грн. 80 коп., в решті стягнення 121 грн. 29 коп. 3% річних слід відмовити, у звязку з безпідставним нарахуванням.

Крім того, як зазначалося вище позивачем було допущено помилку в нарахуванні інфляційних втрат за поставлений газ у січні - березні 2014 року, решта нарахувань інфляційних здійснена позивачем вірно, в звязку з чим з відповідача підлягає стягненню 346 836 грн. 38 коп. інфляційних втрат, в решті стягнення інфляційних в розмірі 11 693 грн. 85 коп. слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7.2. договору купівлі продажу передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

В пункті 9.3. договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В звязку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу, позивачем було заявлено також вимогу про стягнення з відповідача 136 857 грн. 02 коп. пені (розрахунок штрафних санкцій знаходиться в матеріалах справи).

При нарахуванні пені за несвоєчасну сплату вартості поставленого газу в листопаді грудні 2014 року позивачем було допущено аналогічні помилки, що й при розрахунку 3% річних. Крім того позивачем було порушено вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України при нарахуванні пені за несвоєчасну сплату вартості поставленого газу в жовтні 2014 року. Решта нарахувань пені здійснена позивачем вірно.

Враховуючи вищенаведене, з відповідача підлягає стягненню 135 168 грн. 24 коп. пені, в решті стягнення пені в розмірі 1 688 грн. 78 коп. слід відмовити.

Доводи відповідача стосовно списання пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань на підставі Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стануНаціональної акціонерної компанії Нафтогаз України та п. 13 ст. 18 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу в даному випадку є помилкові, оскільки дійсно за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, тобто не являються штрафними санкціями та санкціями взагалі.

Крім того, Закон України № 2467 втратив чинність 01 жовтня 2015 року, а під час його дії списання штрафних санкцій (штрафу, пені) відповідачу, як певного юридичного факту не відбулося.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Канівського комунального підприємства теплових мереж, вул. Енергетиків, 30, м. Канів, Черкаської області, ідентифікаційний код 02082657 на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, ідентифікаційний код 20077720 18 419 грн. 80 коп. 3% річних, 346 836 грн. 38 коп. інфляційних втрат, 135 168 грн. 24 коп. пені та 7 506 грн. 18 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 22 червня 2016 року.

Суддя А.В.Васянович