ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 5010/276/2012-П-3/10-9/61

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Івано-Франківської області

№05/2-2078вих.-15 від 28.12.2015 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 р.

у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61

за позовом: Заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави,

м. Івано-Франківськ, в особі Фонду державного майна України, м. Київ

до відповідачів: 1) Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства

по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", м. Івано-Франківськ

2) Івано-Франківське міське управління юстиції, м. Івано-Франківськ в особі

Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в

Івано-Франківській області м. Івано-Франківськ

3) Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

м. Івано-Франківськ

4) Приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", м. Київ

5)Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 професійних спілок України, м. Київ

про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-

Франківська № 301 від 04.06.2004р; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі Фонду державного майна України.

за участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_4 (посвідчення № 020325 від 06.09.2013р.)

від позивача: не зявився

від відповідача1 : ОСОБА_5 представник (довіреність № 26 від 05.02.2015р.)

від відповідача 2: не зявився

від відповідача 3: не зявився

від відповідача 4: ОСОБА_5 представник (довіреність № 184-д від 29.01.2016р.)

від відповідача 5: не зявився

від третьої особи: не зявився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Плотніцького Б.Д. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У звязку з перебуванням судді Плотніцького Б.Д. у відпустці, розпорядженням керівника апарату суду № 6 від 22.02.2016 року проведено автоматичну заміну складу колегії суддів, згідно якої замість судді Плотніцького Б.Д. у склад колегії введено суддю Зварич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року у справі №5010/276/2012-П-3/10-9/61 (колегія суддів у складі: головуючий суддя: Калашник В.О., судді Малєєва О.В., Шіляк М.А.) відмовлено в задоволенні позову заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів, Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", Івано-Франківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним п. 2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р.; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005р. про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140 "А" в м. Івано-Франківську; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140 "А" в м. Івано-Франківську за державою в особі Фонду державного майна України.

Рішення суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин, які є предметом спору у даній справі слід застосувати позовну даність, а тому господарським судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Заступник прокурора Івано-Франківської області оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №05/2-2078вих.-15 від 28.12.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а висновки викладені в оспорюваному рішенні не відповідають обставинам справи.

Поряд з цим скаржник покликається на те, що місцевий господарський суд дійшов до безпідставного висновку про те, що Фонд державного майна України, як особа чиє право власності на спірне нерухоме майно було порушено, дізнався про порушення своїх прав від дня коли міським головою м. Івано-Франківськ видано розпорядження № 301 від 04.06.2004 року, яке є предметом позову. При цьому зазначає, що у 2004 році Фонд державного майна України не знав і не міг знати про видачу розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року, оскільки дане розпорядження позивачу не направлялося, на офіційному сайті не розміщувалося.

Крім того апелянт звертає увагу на те, що коли здійснювалася державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно відповідачами по справі та видавалось свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 472086 Фонд державного майна України не знав і не міг знати про такі дії, оскільки не був стороною цих дій, а відповідачі у справі жодним чином не інформували останнього та громадськість про оформлення за собою права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи, 140»А» в м. Івано-Франківськ.

Також, скаржник зазначає про те, що туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ, був майном загальносоюзної громадської організації колишнього союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських oрганізацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю. Разом з тим звертає увагу на Указ Президії Верховної ОСОБА_6 України "Про передачу підприємств, установ, організації союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991р., як підставу для визнання спірного майна державним.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також, скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, відповідач 4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року.

Третя особа подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення господарського суду Івано-Франківської області залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 02.02.2016р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.02.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 23.02.2016р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2016р. провадження у справі зупинено до повернення матеріалів з Вищого господарського суду України. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.04.2016р. поновлено апеляційне провадження у даній справі. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 19.04.2016р. та від 24.05.2016р.

Розгляд справи розпочато спочатку у зв'язку зі зміною складу суду, згідно ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2016р. та згідно ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016р. строк розгляду апеляційної скарги продовжено.

В дане судове засідання, прибули представники прокуратури, відповідача 1 та відповідача 4.

Позивач, відповідач 2, відповідач 3, відповідач 5 та третя особа участі уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016р.

Враховуючи ту обставину, що сторони належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційних скарг за відсутності представників позивача, відповідача 2, відповідача 3, відповідача 5 та третьої особи.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників прокуратури, відповідача 1 та відповідача 4, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Заступника прокурора Івано-Франківської області без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ №301 від 04.06.2004р., визнання недійсним Свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005р. про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ, а також про визнання права власності на вказане нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України.

В обгрунтування своїх вимог прокурор покликається на те, що відповідно до п.2 розпорядження Івано-Франківського міського голови №301 від 04.06.2004р., вирішено оформити право власності за ЗАТ "Івано-Франківськтурист" на туристичний комплекс "Прикарпаття" на вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську. При цьому, зазначає, що на підставі вказаного розпорядження, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: туристичний комплекс по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ Івано-Франківському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях, серії ЯЯЯ №472886 від 01.07.2005р.

Досліджуючи документальні докази у справі та зясовуючи передумови (підстави) звернення фізичних та юридичних осіб про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення, в тому числі і звернення ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") про оформлення права власності за ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківськ, та як результат винесення міським головою м. Івано-Франківськ розпорядження № 301 від 04.06.2004 року, колегією суддів встановлено, що туристичний комплекс на вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківськ був збудований у 1969 році, Замовником будівництва була Івано-Франківська обласна рада по екскурсіях та туризму. Та, в подальшому, Рішенням виконавчого комітету міської ради від 09.12.1969р. № 596/2 був затверджений акт приймання в експлуатацію турбази Прикарпаття на вул. Дзержинського (вул. Гетьмана Мазепи) в м. Івано-Франківськ.

А тому, перевіряючи доводи апеляційної скарги з урахуванням законодавства встановлено, що XV з'їзд профспілок України, який відбувся в жовтні 1990 року, і за рішенням делегатів був перетворений в І Установчий з'їзд незалежних профспілок України, прийняв Декларацію про утворення ОСОБА_3 незалежних профспілок України (надалі - ФНПУ) та проголосив незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР. Це означало вихід із складу профспілок СРСР, відмову від діяльності відповідно до Статуту профспілок СРСР.

Поряд з цим, з'їзд також прийняв Положення про ОСОБА_3 незалежних профспілок України (далі - ФНПУ), затверджене з'їздом 6 жовтня 1990 року, яким визначено її правовий статус, організаційну структуру, права та обов'язки, у тому числі і майнові. Положенням зокрема, передбачено, що ОСОБА_6 ФНПУ є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідні для виконання цілей та завдань ФНПУ, становлять її власність і охороняються законом.

Як зясовано в ході розгляду справи, крім майна, що належало українським профспілкам та їх об'єднанням, на території України знаходилось майно, що було у власності Всесоюзної ОСОБА_6 Професійних Спілок (надалі - ВЦРПС). Тому, президія ОСОБА_6 Загальної конфедерації професійних спілок СРСР, 18 листопада 1990р. прийняла постанову "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном", якою затверджений Договір про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном, згідно з яким ОСОБА_3 незалежних профспілок України були передані права по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном (тобто повне право власності) на території України.

Документальними доказами у справі встановлено, що ОСОБА_7 президії ОСОБА_7 ОСОБА_3 незалежних профспілок України №П- 7-7 від 23.08.1991 року (зі змінами від 09.10.1991р.) прийнято рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Акціонерне товариство Укрпрофтур.

В подальшому, 04.10.1996 року ОСОБА_7 ОСОБА_3 незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України уклали Установчий договір про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях акціонерного товариства Укрпрофтур і затвердили його Статут.

Відповідно до положень Статуту Акціонерного товариства Укрпрофтур ОСОБА_7 ОСОБА_3 незалежних профспілок передала до статутного фонду АТ Укрпрофтур основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації.

18 грудня 2001 року між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях (ЗАТ Укрпрофтур), ОСОБА_7 профспілок Івано-Франківської області (ОСОБА_7 профспілок) та працівниками Івано-Франківського обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист укладено Установчий договір про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист (т. 1 а.с. 19-27).

Відповідно до ст. 1 Установчого договору Івано-Франківське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист (Товариство) створюється шляхом реорганізації (перетворення) Івано-Франківського обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист на невизначений строк і являється його правонаступником.

Згідно з ст. 6 Установчого договору Товариство являється власником:

- майна, переданого йому Засновниками у власність;

- майна, одержаного в результаті його фінансово-господарської діяльності, а токож іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Відтак, враховуючи наведене, Івано-Франківське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист, яке є правонаступником Івано-Франківського обласного дочірнього підприємства Українського Закритого акціонерного товариства Укрпрофтур, є власником майна, яке було передано йому Засновником, а саме майно туристичного комплексу Прикарпаття по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ.

Зясуванням документальних доказів у справі встановлено, що розглянувши звернення фізичних та юридичних осіб про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення, міським головою м. Івано-Франківськ 04.06.2004 року винесено Розпорядження №301 (т. 1 а.с. 13), відповідно до якого вирішено оформити право власності за ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківську (п. 2. Розпорядження).

А також відповідно до п. 5. Розпорядження доручено Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації (ОСОБА_8) спільно з юридичним відділом виконавчого комітету міської ради (ОСОБА_9) в установленому порядку здійснити оформлення права власності згідно із п. 1-4 даного розпорядження, в тому числі видати і підписати свідоцтва про право власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, на виконання вказаного розпорядження виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 01.07.2005 року видано свідоцтво серії ЯЯЯ №472086 про право власності на туристичний комплекс Прикарпаття, що розташований по вул. Гетьмана Мазепи 140А в м. Івано-Франківськ за "Івано-Франківськтурист" Івано-Франківське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях (т. 1 а.с. 14).

Таким чином, вважаючи, що вказане розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ №301 від 04.06.2004р., визнання недійсним Свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005р. про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ, а також про визнання права власності на вказане нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України.

Згідно з ст.ст. 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року, власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

Статтею 7 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

У відповідності до ст. 10 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року в Україні існувала державна і колгоспно-кооперативна власність і ніхто не мав права використовувати державну власність з метою особистої наживи та в інших стисливих цілях.

В подальшому, Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

При цьому, Цивільний кодекс Української РСР, дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 УРСР від 15.10.1990 року Про управління державним майном Української РСР встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про ОСОБА_10 Української РСР покласти на ОСОБА_10 УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 Української РСР Про захист суверенних прав власності Української РСР від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною ОСОБА_7 України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.1992 року.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ, був майном загальносоюзної громадської організації колишнього союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських oрганізацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю, колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки профспілкові організації ФПУ ще у жовтні 1990 року вийшли зі складу загальносоюзної громадської організації - ВЦРПС.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до Указу Президії Верховної ОСОБА_7 України від 30.08.1991 року № 1452 Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, Закону України від 10.09.1991 року № 1540 Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття ОСОБА_7 ВРУ від 24.08.1991 року Про проголошення незалежності України без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом ОСОБА_10 України, вважаються недійсними.

Відтак, покликання скаржника на Указ Президії Верховної ОСОБА_10 України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991р., як підставу для визнання спірного майна державним, судова колегія розцінює як необґрунтовані, оскільки Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 року укладено раніше ніж було прийнято мораторій, що був встановлений ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 29.11.1990р. та прийнято постанову Верховної ОСОБА_7 України від 24 серпня 1991 "Про проголошення незалежності України".

Більше того, Указ Президії Верховної ОСОБА_7 України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30.08.1991р. не розповсюджував свою дію на Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990р.

При цьому, слід зазначити, що згідно із пунктом 1 постанови Кабінету ОСОБА_10 України Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної ОСОБА_10 УРСР від 08.12.1990 року Про порядок введення в дію Закону Української РСР Про місцеві ОСОБА_10 народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування, від 26.03.1991 року Про введення в дію Закону Української РСР Про власність, затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 10.04.1992 року № 2268-ХП Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України.

Разом з тим, пунктами 1, 3 ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 04.02.1994 року № 3943-ХП Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

А тому, з урахуванням ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності від 14.02.1992 року функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет ОСОБА_10 України, а після набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_10 України Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України від 07.07.1992 року - на Фонд державного майна України.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, в матеріалах справи відсутні, а сторонами не подані документальні докази, які би підтверджували надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна, туристичного комплексу по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ, шляхом його внесення до статутного капіталу АТ Укрпрофтур.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України Про власність (чинних на момент створення АТ Укрпрофтур) відсутні підстави вважати таке майно (туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ) правомірно набутим АТ Укрпрофтур.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про об'єднання громадян від 16.08.1992 р. об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

При цьому, особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності № 1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999 року.

Таким чином, до набуття чинності цим Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України Про об'єднання громадян.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про об'єднання громадян об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно ст. 20 Закону України Про власність від 07.02.1991 року № 697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України Про власність передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до п. 13 ст. 97 та ст. 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної ОСОБА_10 України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

Як вже зазначалося вище та встановлено документальними доказами у справі, що Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Укрпрофтур було створено 04.10.1991 року шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 року.

Засновниками Товариства виступили ОСОБА_10 ОСОБА_3 незалежних профспілок України, правонаступником якої є ОСОБА_3 професійних спілок України, та Фонд соціального страхування України. Відповідно до Статуту ОСОБА_3 професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та ОСОБА_3 незалежних профспілок України.

При цьому, Приватне Івано-Франківське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" створено у встановленому законодавством порядку, згідно Установчого договору про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" від 18.12.2001 року, як суб'єкт приватного права.

Відповідно до положень Статуту Акціонерного товариства Укрпрофтур ОСОБА_10 ОСОБА_3 незалежних профспілок передала до статутного фонду АТ Укрпрофтур основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації. Разом з тим, в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ), яке продовжувало перебувати в державній власності відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що майно, передане профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Більше того, туристичний комплекс "Прикарпаття", який перебував у віданні ОСОБА_3 профспілок України, та в подальшому був переданий Акціонерному товариству Укрпрофтур, є державною власністю і здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним (аналогічна правова позиція міститься у висновках Верховного Суду України, які викладені у інформаційному листі Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15 в якому зазначено, що ОСОБА_3 профспілок України не має правових підстав для розпорядження майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (шляхом продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств та відчуження у будь-який інший спосіб).

Відтак, відповідно до положень Указу Президії Верховної ОСОБА_10 України від 30.08.1991р. № 1452-XII Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України та ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 04.02.94 № 3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 10.04.92 № 2268-ХІІ Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України майно громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, що перебувало у віданні Української республіканської ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала ОСОБА_7 ОСОБА_3 незалежних профспілок України, а у подальшому ОСОБА_3 професійних спілок України, є державною власністю та до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передано тимчасово Фонду державного майна України.

Відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людини і суспільства держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Правовий режим власності в Україні, відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Серед конституційних основ правового господарського порядку, що визначені частиною другою статті 5 Господарського кодексу України, передбачено забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності господарювання, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, непорушність права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності, визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

За змістом Закону України Про приватизацію державного майна відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених ч. 2 ст. 2 Закону України Про приватизацію державного майна принципів, визначеними у ст. 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

Таким чином, аналізуючи документальні докази у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що в даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вказана стаття Господарського процесуального кодексу України є реалізацією ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, через норму ч. 1 ст. 55 Конституції України реалізується принцип доступності правосуддя, а гарантоване Конституцією України право на судовий захист з боку держави Україна не може бути обмежене.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На органи місцевого самоврядування поряд з органами державної влади поширюється дія принципу, встановленого статтею 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування приймають акти, причому рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти. Вказаною нормою встановлюється, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Крім цього, пунктом 2. Розяснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, виносячи оспорюване розпорядження № 301 від 04.06.2004 року міський голова м. Івано-Франківськ розглянув звернення фізичних та юридичних осіб про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення, в тому числі і звернення ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист"). При цьому, як вбачається із розпорядження № 301 від 04.06.2004 року, міський голова м. Івано-Франківськ також вирішив питання про оформлення права власності за ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківськ.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що укладеним 18 грудня 2001 року між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях (ЗАТ Укрпрофтур), ОСОБА_7 профспілок Івано-Франківської області (ОСОБА_7 профспілок) та працівниками Івано-Франківського обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист Установчим договором про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист передбачено реорганізацію (перетворення) Івано-Франківського обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист на Івано-Франківське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист, яке є його правонаступником.

Також, відповідно до умов Установчого договору, Івано-Франківське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист являється власником майна переданого йому Засновниками у власність, а саме майна туристичного комплексу Прикарпаття по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми законодавства та оцінюючи документальні докази у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги прокуратури в частині визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ» є обґрунтованими та підтверджуються належними та допустимими доказами у справі. А тому, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про достатність доказів для визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ», оскільки п. 2. розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства України та невідповідністю його вимог (п. 2.) визначеній законом компетенції міського голови для видачі такого розпорядження.

Поряд з цим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, колегією суддів враховано, що 28.07.2015р. відповідачем 1 подано заяву № 273 про застосування строків позовної давності (вхідний номер канцелярії господарського суду Івано-Франківської області № 11619/15 від 28.07.2015р., т. 9 а.с. 45-49). При цьому, судова колегія перевіряє доводи скаржника про безпідставність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції про застосування до позовних вимог строків позовної давності та зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли за участі держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав.

Приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1. ОСОБА_7 Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів (з наступними змінами і доповненнями) зазначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Згідно з п. 2.2. ОСОБА_7 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (з наступними змінами і доповненнями) за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, перевіряючи, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, суд зазначає, що при зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України прокурор клопотав про поновлення строку позовної давності. Проте, з часу звернення прокурора до суду, Фонд державного майна України набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у п.2.2. ОСОБА_7 Пленуму Вищого господарського суду України № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів.

Відтак спростовуються доводи апеляційної скарги в частині покликання апелянта про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи в частині звернення до суду в межах строків позовної давності.

Поряд з цим, спростовуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що положеннями ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) визначено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Проте, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Таким чином, оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Відтак, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) не поширюється на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася, або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що положеннями ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що прокуратурою проведено перевірку у лютому 2012 року, а тому це є підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає такі безпідставними.

Більше того, відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15, за змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), статті 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

При цьому Верховний Суд України (у постановах від 25.03.2015 року у справі № 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 року у справі № 916/2122/13, від 13.05.2015 року у справі № 903/543/14) зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться документальні докази в підтвердження обізнаності позивача про спірне майно, оскільки майнові претензії держави в особі Фонду державного майна України на спірне майно документально підтверджуються починаючи з 1996 року, а саме повідомленням від 13.06.1995 року № 10-16-4105 Фонд державного майна України повідомив ОСОБА_3 професійних спілок України про те, що за окремим дорученням Кабінету ОСОБА_10 України від 23.03.1995 року № 3737/96 з 1995 року проводить роботу по визначенні частки державної власності в майні Акціонерного товариства «Укрпрофтур».

При цьому, суд звертає увагу на те, що на виконання ухвал Вищого арбітражного суду України від 04.12.1996 року та від 24.12.1996 року у справі № 138/7 ОСОБА_3 професійних спілок України листом від 26.12.1996 року № 10-16-13652 надала Фонду державного майна України перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.09.1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях ОСОБА_3 профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок. А також, листами від 11.12.2006 року № 10-16-17987 та від 08.10.2008 року № 10-16-14401 Фонд державного майна України підтвердив, що на виконання ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України «Про Проект ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України про тлумачення ОСОБА_7 України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 01.11.1996 року №461/96-ВР разом з громадськими організаціями провів станом на 24.08.1991 року інвентаризацію та склав Переліки організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 року знаходились у віданні загальносоюзних профспілкових організацій на території України.

Таким чином з огляду на викладене спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що Фонду державного майна України не було відомо про спірне майно до проведення перевірки прокуратурою, а саме до 2012 року.

Також суд звертає увагу на те, що предметом спору в даній справі є визнання права власності, а вимога про визнання недійсним п.2. розпорядження міського голови міста Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року є способом захисту порушеного права, і як зазначалось вище, про порушення даного права позивачу було відомо ще у 2004 році.

Відтак, враховуючи викладене та оцінюючи документальні докази у справі в їх сукупності колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що до спірних правовідносин, які є предметом спору у даній справі слід застосувати позовну даність, а тому вважає, що господарським судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015р. у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61 залишити без змін, апеляційну скаргу Заступника прокурора Івано-Франківської області № 05/2-2078вих.-15 від 28.12.2015 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

ОСОБА_7 набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 08.06.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Михалюк О.В.