ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Справа № 914/3817/15
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого, Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановувід 21.03.2016
Львівського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Львівської області № 914/3817/15
за позовомУправління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 55098,06грн,
за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доУправління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради
провизнання договору недійсним,
за участю представників: позивача - не з'явились
відповідача -ОСОБА_4 (особисто), ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 у справі №914/3817/15 (суддя Щигельська О.І.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Бонк Т.Б., судді Бойко С.М., Якімець Г.Г.), задоволено позовні вимоги Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 в сумі 55098,06грн, з яких: 31120,66грн - основний борг, 21611,43грн - інфляційні втрати, 2365,97грн - 3% річних. В задоволенні зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради про визнання недійсним договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 судами відмовлено.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 39, 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що внаслідок невідповідності умов договору про пайову участь вимогам законодавства, стягнення заборгованості за спірним правочином є безпідставним.

Представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу та на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, що, однак, не перешкоджає розглядові касаційної скарги і про що сторони були попереджені ухвалою Вищого господарського суду України від 16.05.2016.

Заслухавши пояснення присутніх у відкритому судовому засіданні представників відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 15.08.2008 ФОП ОСОБА_4 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контрою у Л/о було видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 8/21е на будівництво магазину по АДРЕСА_1, основні етапи робіт - будівництво магазину. Термін дії дозволу - до 18.08.2009.

Так, у 2007 році ФОП ОСОБА_4 було розроблено робочий проект на будівництво магазину - павільйону для реалізації продовольчих товарів в комплексі павільйонів на АДРЕСА_1, втім у 2012 році на замовлення ФОП ОСОБА_4 розроблено робочий проект реконструкції існуючих офісних приміщень під житлові приміщення на 2-3 поверхах незавершеного будівництва магазину для реалізації харчових продуктів на АДРЕСА_1.

Вказаний будівельний об'єкт прийнято в експлуатацію 13.03.2013 на підставі Декларації про готовність об'єкта до експлуатації "Реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин із житловими приміщеннями на АДРЕСА_1", зареєстрованій в Інспекції ДАБК у Львівській області за № ЛВ98.

17.04.2013 між Управлінням житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради (управління) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (забудовник) укладено договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 №5.17.04-13, за умовами якого забудовник, що здійснює будівництво (реконструкцію, ін.) в адміністративних межах м. Трускавця об'єкту "Реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин з житловими приміщеннями по АДРЕСА_1" (далі - об'єкт містобудування) приймає пайову участь у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця (п.1.1 договору); забудовник зобов'язується перерахувати у визначений цим договором термін суму пайової участі в розмірі 32620,66грн на спеціальний рахунок міського бюджету м. Трускавця. Розрахунок величини пайової участі є невід'ємною частиною цього договору (п.2.1.1 договору); забудовник зобов'язується перерахувати кошти відповідно до п. 2.1.1, п.2.1.2 цього договору в повній сумі єдиним платежем (або за графіком) не пізніше 30 календарних днів після видачі сертифіката відповідності об'єкта містобудування інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (п.2.1.5 договору).

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 18.04.2013 № 81 присвоєно поштову адресу магазину із житловими приміщеннями, загальною площею 153,5м2, по АДРЕСА_1.

Разом з тим, 18.06.2013 щодо вказаної будівлі було зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації "Будівництво магазину з офісними приміщеннями на АДРЕСА_1".

Судами також встановлено, що 27.06.2013 ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, а 03.07.2013 видано Свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.

Зазначаючи про неналежне виконання ФОП ОСОБА_4 договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 №5.17.04-13 щодо сплати всієї суми пайової участі, Управління житлово-комунального господарства і будівництва Трускавецької міської ради звернулось до господарського суду з позовом про стягнення 31120,66грн основного боргу, 21611,43грн інфляційних втрат, 2365,97грн 3% річних, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, приписами ст. ст. 526, 625 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, ФОП ОСОБА_4, заперечуючи проти позову, заявив зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 №5.17.04-13, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. ст. 39, 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Свої вимоги ФОП ОСОБА_4 пояснює невідповідністю договору про пайову участь вимогам чинного законодавства, адже його укладення відбулось вже після прийняття в експлуатацію об'єкта реконструкції, а також зазначає, що в умовах договору міститься безпідставна вимога до нього як до забудовника про надання копії сертифіката відповідності об'єкту містобудування, а не декларації про готовність об'єкта до експлуатації, як передбачено для об'єкту будівництва ФОП ОСОБА_4, що не належить до ІУ і У категорії складності.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції, встановивши відповідність вимогам законодавства умов договору про пайову участь, а також факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання із сплати пайового внеску, дійшли висновку про ґрунтовність первісного позову та безпідставність заявлених зустрічних вимог.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ч. ч. 1-3, 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця (далі - Положення), а також типова форма договору про пайову участь в створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця, затверджені ухвалою Трускавецької міської ради №176 від 26.07.2011 з подальшими змінами та доповненнями.

Згідно зазначеного Положення величина пайової участі встановлюється в розмірі 7% загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта містобудування - для нежитлових будівель та/або споруд (крім будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення); 3 % - для багатоквартирних житлових будинків, індивідуальних житлових будинків загальною площею більше 300,0 м2, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, на момент укладення спірного договору відповідачем була здійснена реконструкція магазину з офісними приміщеннями під магазин із житловими приміщеннями.

Відповідно до п. п. 3, 4, 6 ч. 4 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 6) об'єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об'єктів соціальної інфраструктури.

При цьому, відповідно до ст. 1 Закону України "Про житловий фонд соціального призначення" визначено, що соціальне житло - це житло всіх форм власності (крім соціальних гуртожитків) із житлового фонду соціального призначення, що безоплатно надається громадянам України, які потребують соціального захисту, на підставі договору найму на певний строк.

Згідно із ч.1 ст.4 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" доступним житлом є збудовані і ті, що будуються за державної підтримки, житлові будинки (комплекси) та квартири.

Відтак, оскільки під час розгляду справи в попередніх судових інстанціях відповідачем не доведено належність його будівельного об'єкта до будинків житлового фонду соціального призначення чи доступного житла, так само як і належність вказаного об'єкта до індивідуальних (садибних) житлових будинків, доводи про безпідставність визначення в умовах договору пайового внеску в розмірі 7%, а також про те, що відповідач взагалі не мав залучатися до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання скаржника на врахування в розмірі пайової участі його витрат на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій, тощо, колегія суддів вважає недоречними, адже ці витрати мали б бути підтверджені і братись до уваги під час укладення договору і визначенні величини пайової участі, втім як сам договір, так і розрахунок до нього підписані відповідачем без будь-яких зауважень і заперечень, зміни до договору в цій частині також не вносились.

Відповідно до ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Згідно з п. 3.5 Положення договір про пайову участь укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення забудовника, але до прийняття об'єкта в експлуатацію, а для об'єктів 1-3 категорії складності, до реєстрації інспекцією ДАБК у Львівській області декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

З правового аналізу наведених вище приписів вбачається, що їх зміст спрямований на захист прав позивача щодо оперативного залучення грошових коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту, при цьому ні нормою Закону, ані приписами Положення не встановлено будь-яких санкцій за фактичне і добровільне укладення договору після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, адже відповідач не відмовився від укладення договору з цих підстав, і не має правовим наслідком недійсність такого договору.

Як на ще одну підставу недійсності договору про пайову участь відповідач послався на наявність в умовах спірного правочину вимоги до нього як до забудовника про надання копії сертифіката відповідності об'єкта містобудування, а не декларації про готовність об'єкта до експлуатації, як передбачено для об'єкта будівництва ФОП ОСОБА_4, що належить до ІІ категорії складності.

Втім, такі доводи відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підставою виникнення у відповідача обов'язку по сплаті пайового внеску сторони визначили саме факт прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, а отже помилкове зазначення в умовах договору назви документу, яким вказаний факт має бути засвідчений, враховуючи також, що позивач не заперечував обставин прийняття об'єкта в експлуатацію та, відповідно, виникнення у відповідача вказаних зобов'язань, не свідчить про невідповідність спірного договору вимогам законодавства. При цьому, відповідач не доводить жодними доказами, що позивач дійсно вимагає від нього надання сертифіката відповідності в підтвердження обставин прийняття об'єкта в експлуатацію.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, а відповідачем не спростовано і не заперечується, що на день винесення рішення у справі його заборгованість за договором про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Трускавця від 17.04.2013 №5.17.04-13 складає 31120,66грн, відтак колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, а також нарахованих на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову та ґрунтовність первісних позовних вимог, а зводяться до намагання надати їм перевагу та переоцінити встановлені судами обставини, що за приписами ст. ст. 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України перебуває поза процесуальними межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини встановлені господарськими судами попередніх інстанцій на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів щодо відмови в позові відповідають цим обставинам, у зв'язку з чим підстав для скасування оскаржуваних судових актів та задоволення вимог касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 у справі Господарського суду Львівської області № 914/3817/15 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк