ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 червня 2016 р. Справа № 903/246/16

за позовом фермерського господарства "Апіс"

до відповідача: приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія"

про стягнення 550 000,00 грн.

Суддя Кравчук В.О.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 01.12.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 10.05.2016р.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 13.05.2015р. задоволено клопотання від 13.05.2016р. (вх. № 01-54/4287/16) представника фермерського господарства "Апіс" про участь у судовому засіданні по справі № 903/246/16 в режимі відеоконференції ; проведення відеоконференції доручено господарському суду Сумської області (40011, м. Суми, пр. ім. Т.Г. Шевченка, 18/1) .

Відповідно до ст. 74-1 ГПК України судове засідання 08.06.2016р. проводилось у режимі відеоконференції.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу роз'яснено процесуальні права та обов'язки згідно ст.22 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ: позивач - фермерське господарство "Апіс" звернулось з позовом до господарського суду Волинської області про стягнення з приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" безпідставно отриманих коштів в сумі 550 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 13.04.2016р. порушено провадження у справі №903/246/16, а її розгляд призначено на 11.05.2016р. на 11.год. 00хв.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, представник позивача ОСОБА_3О, на підставі повноважень наданих довіреністю від 04.05.2016р. подав заяву за вх. №01-69/17/16 від 10.05.2016р. про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог. Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Представник позивача в судових засіданні 11.05.2016р. та 08.06.2016р. заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Додатково зазначила, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору (вартості товару, виду товару, строків оплати, строків поставки) та, що жодна із сторін не підписувала та не надсилала іншій стороні підписаний договір, а тобто договір між сторонами не укладався.

В судових засіданнях 11.05.2016р. та 08.06.2016р. представники відповідача просили суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, оскільки, вважають заявлені позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними, так як умови договору поставки від 03.03.2015р. за №91 були прийняті фермерським господарством "Апіс" на підставі платіжних доручень №189 від 05.03.2015р. та за №232 від 10.03.2015р.

Господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

встановив:

в квітні 2016 року фермерське господарство "Апіс" звернулося з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 550 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на помилково перераховані кошти приватному акціонерному товариству "Волинська фондова компанія" в сумі 550 000,00 грн.

Факт перерахунку коштів підтверджується платіжними дорученнями: №232 від 10 березня 2015р. на суму 500 000,00 грн. та №189 від 05 березня 2015р. на суму 50 000,00 грн., що в сумі становить 550 000,00 грн. (а.с. 10).

Водночас, суд із доводами позивача про помилково перераховані кошти відповідачу не погоджується з огляду на наступне: приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" було підготовлено, підписано та скріплено печаткою договір поставки №91 (далі - Договір), відповідно до якого Продавець (ПрАТ "ВФК") зобов'язується передати у власність, а Покупець (ФГ "Апіс") прийняти Товар (Трактор 0ЕІІТ2 АОК.ОТКСМ X 720).

Додатково суд звертає увагу, що грошова сума у розмірі 550 000,00 грн., яка була перерахована фермерським господарством "Апіс" на рахунок приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" згідно з платіжними дорученнями №189 від 05.03.2015 р. та №232 від 10.03.2015 р. є сумою оплати за Договором №91 від 03.03.2015 р., оскільки призначення платежу має чітке формулювання - за трактор з посиланням на відповідний рахунок, а також те, що жодних інших договорів на поставку трактора між сторонами не укладалося.

Крім того, необґрунтованість посилання Позивача на те, що оплата на загальну суму 550 000,00 грн. була здійснена фермерським господарством "Апіс", помилкового, підтверджується й листом фермерського господарства "Апіс" від 09.04.2015 р. вих. №62, в якому Позивач просить повернути передплату за трактор у сумі 550 000 грн. у зв'язку із неможливістю оплатити всю суму за трактор за обставин, які склалися в господарстві (а.с. 81).

Суд зауважує той факт, що фермерським господарством "Апіс" дотримано строків оплати вартості товару відповідно до вимог п. 1.3. Договору поставки №91 від 03.03.2015р.

Згідно з п. 1.2 Договору, загальна ціна Товару на день укладення Договору - 4 005 066.00 (чотири мільйони п'ять тисяч шістдесят шість грн. 00 коп.) гривень, в т.ч. ПДВ 20%, що становить 130 000.00 (сто тридцять тисяч) євро за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) євро до гривні по результатах торгів на міжбанківській валютній біржі України за 03.03.2015 року (30,8082 гривень за 1 євро). У п. 1.3 Договору визначено форму, порядок і термін здійснення оплати за Товар, а саме:

а) 10% від загальної ціни Товару в євро по максимальному середньому міжбанківському курсу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню їх перерахування протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання даного Договору;

б) 90% від загальної ціни Товару в євро по максимальному середньому міжбанківському курсу євро по відношенню до гривні, на день, що передує дню їх перерахування - до 27.03.2015 року.

04.03.2015р. сканована копія Договору була надіслана на електронну адресу Покупця - , яка зазначена в офіційному бланку фермерського господарства "Апіс". Також Фермерському господарству "Апіс" було надіслано рахунок №804 від 05.03.2015 р. та рахунок №856 від 10.03.2015 р. Дані рахунки були виставлені Продавцем Покупцеві на підставі Договору №91 від 03.03.2015 р. з метою здійснення оплати за трактор DEUTZ AGROTRON Х720 (а.с. 84-89).

Відповідно до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У відповідності із ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, зазначена вище оплата, здійснена Покупцем Продавцю, відповідно до положень цивільного законодавства України, вважається прийняттям пропозиції щодо укладення договору. На підставі вищенаведеного суд зазначає, що фермерське господарство "Апіс" прийняло умови договору поставки, які були запропоновані приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія".

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі, яка розглядається, було укладено договір поставки №91 від 03.03.2015р., а кошти, які фермерське господарство "Апіс" просить стягнути з приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія", отримано останнім як попередню оплату , то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підстави віднесення судових витрат на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 174 ГК України, ст.1212 ЦК України, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

13.06.2016

Суддя В. О. Кравчук