КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 925/123/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Калатай Н.Ф.

При секретарі Дронова А.О.

від представників сторін :

від позивача - Федоренко О.І.

від відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

від третьої особи - Сивокінь С.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016 (суддя Дорошенко М.В. ).

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Святослав", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Юдицького О.В.

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

про витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016 по справі №925/123/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016 прийнято до провадження з призначенням на 17.05.2016.

06 травня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, від представника відповідача надійшло заперечення на апеляційну скаргу, яке долучено судом до матеріалів справи.

10 травня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, від представника апелянта надійшло клопотання про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому він просить доручити проведення судового засідання Господарському суду Черкаської області.

17 травня 2016 року, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, представником апелянта подано клопотання про відкладення розгляду та проведення наступного судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 відкладено розгляд апеляційної скарги до 07.06.2016. Розгляд справи відбудеться в режимі відеоконференції.

01 червня 2016 року, представником відповідача, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, подано додаткові документи по справі, а саме копію довіреності представника, яку долучено судом до матеріалів справи.

Розпорядженням від 07.06.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з перебуванням судді Баранця О.М. у відпустці, та судді Пашкіної С.А. на лікарняному.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 07.06.2016, в зв'язку з перебуванням судді Баранця О.М., який не є головуючим суддею, у відпустці, а судді Пашкіної С.А. на лікарняному, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Сітайло Л.Г. судді: Калатай Н.Ф., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 колегією суддів у складі: головуючого судді Сітайло Л.Г., судді: Калатай Н.Ф., Пономаренко Є.Ю. прийнято апеляційну скаргу до свого провадження.

В судове засідання 07.06.2016, в режимі відеоконференції, з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, Рішенням господарського суду Черкаської області від 21.03.2012 по справі №16/5026/1607/2011, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2012 а також, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 по справі №04/01/11, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2014 встановлено наступне.

Між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" укладено два кредитні договори № КС-242Д від 11.01.2008 з кредитним лімітом в сумі 720 505,20 доларів США та № КС-310Д від 14.07.2008 з кредитним лімітом в сумі 915 000,00 доларів США;

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитними договорами від 11.01.2008 № КС-242Д та від 14.07.2008 № КС-310Д між Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" (заставодавець) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (заставодержатель) укладено два договори застави від 11.01.2008 № КС -242Д-ДЗ1 та від 14.07.2008 № КС-310Д-ДИ. Згідно з зазначеними договорами застави заставодавець передав у заставу заставодержателю майнові права на отримання сільськогосподарської техніки (товару) за укладеними Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" з Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НовоФарм" договорами (контрактами) поставки сільськогосподарської техніки від 18.06.2007 №Н-133Т-07 та від 06.04.2008 №Н-233Т-08 з умовою, що після отримання заставодавцем цієї сільськогосподарської техніки вона стає предметом застави.

Згідно з актами приймання-передачі Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" отримало від товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НовоФарм" вказану в договорах застави від 11.01.2008 № КС -242Д-ДЗ1 і від 14.07.2008 № КС-310Д-ДИ сільськогосподарську техніку;

07 квітня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" (покупець) укладено два договори купівлі-продажу №07.04/09-1 та №07.04/09-2.

На виконання зазначених договорів купівлі-продажу №07.04/09-1 та №07.04/09-2 від 07.04.2009 Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" прийняло у власність за плату отриману Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НовоФарм" сільськогосподарську техніку, серед якої вказані, зокрема: комбайн зернозбиральній CASE 2388, 2007 року випуску, заводський номер HAJ300739; дві жатки CASE 1020, flex (7,5 м), серія №СВJ033402 і №СВJ033416; дві жатки зернові CASE 2020, flex (9 м), серія №СВJ041176 і №СВJ041179; дві жатки кукурудзяні OLIMAC DRAGO (80 рядні) серія №23177 і №23187; два пристрої для збирання ріпаку з одним боковим ножем 9 м; 7,6 м., рапсовий стіл для жатки, два візки для перевезення жатки "Санрайз".

Крім того, місцевим господарським судом встановлено, що ОСОБА_4 придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" сільськогосподарську техніку за відплатними договорами купівлі-продажу від 13.12.2010 №91 та комісії від 15.12.2010 №013316. Передача цієї сільськогосподарської техніки Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" ОСОБА_4 оформлена підписаним актом приймання-передачі техніки від 14.12.2010 №1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що витребуване майно є предметом застави за договорами застави, укладеними позивачем з третьою особою, і без згоди останньої продане позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" за укладеними між ними договорами купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 07.04.2009 №07.04/09-2 та №07.04/09-2. В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" продало це майно відповідачу.

Позивач вважає, що в зв'язку з тим, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 по справі 04/01/11, залишеною без змін Постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2014, укладені між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" договори купівлі-продажу сільськогосподарської техніки від 07.04.2009 №07.04/09-2 та №07.04/09-2 визнані недійсними, в останнього відповідно до ст. 330, 387 та 1212 Цивільного кодексу України виникло право на витребування вказаного вище майна від відповідача як від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого щодо відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги, матеріально-правовою підставою для витребування майна обрано статті 388 та 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частина 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Тобто, відповідно до зазначеної статті набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов:

а) набувач має бути добросовісним набувачем, він не повинен знати, що купує майно не у власника;

б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим;

в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.

Тобто за змістом зазначених правових норм суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Як встановлено в рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.03.2012 по справі №16/5026/1607/2011, спірне майно придбано ТОВ "Черкаси-Дніпро" у ТОВ "Святослав" як вільне від обтяження майно. Таким чином, в подальшому відповідач (ФОП ОСОБА_4), як фізична особа, за договором комісії № 013316 від 15.12.2010 придбав зазначене майно, також як, вільне від обтяження. Тобто, відповідач є добросовісним набувачем спірного майна.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для витребування спірного майна, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України.

Щодо послання апелянта на статтю 1212 Цивільного кодексу України, яка регулює відносини щодо повернення майна набутого, без достатньої правової підстави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1. набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2. відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно придбане відповідачем на виконання оплатних договорів купівлі-продажу від 13.12.2010 №91 та комісії від 15.12.2010 №013316. Тобто, за наявності правової підстави. Таким чином, в даному випадку зазначене майно не може бути витребувано, відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, в зв'язку з тим, що відповідач не порушив права позивача на спірне майно.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" та скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016 по справі №925/123/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 17.03.2016 по справі №925/123/16 без змін.

2.Матеріали справи №925/123/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Є.Ю. Пономаренко

Н.Ф. Калатай