РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016Справа №910/1785/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
простягнення 416 104, 80 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

за участю представників сторін:

від позивача:ОСОБА_1;
від відповідача:ОСОБА_3 - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 416 104, 80 грн. заборгованості за договором оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив свої зобов'язання за договором оренди шляхом несплати орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 р. порушено провадження у справі № 910/1785/16, розгляд справи призначено на 25.03.2016 р.

25.03.2016 року судове засідання не відбулось, у зв'язку із перебуванням судді Підченко Ю.О. на лікарняному.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 р. критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ.

Ухвалою Господасрького суду міста Києва від 11.04.2016 року розгляд справи № 910/1785/16 призначено на 22.04.2016 року.

Представник позивача в судове засідання 22.04.2016 року не з'явився, звірку розрахунків з відповідачем не провів, що перешкоджає розгляду спору по суті.

Представник відповідача проти позову заперечував. Через відділ діловодства (канцелярію) суду 12.04.2016 року подав відзив на позов та заяву про долучення документів до метеріалів справи. У відзиві відповідач посилається на наступні обставини:

- позивачем по справі було пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення боргу за жовтень, листопад, грудень 2012, січень 2013 року;

- період з жовтня 2012 по грудень 2015 за який позивач вимагає сплатити оренду є безпідставними з огляду на те, що в цей період приміщення йому вже не належало.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд вирішив відкласти розгляд справви на 27.05.2016 року.

У судовому засіданні 27.05.2016 року позивач наполягав на задоволенні позову, надав усні та письмові пояснення по суті спору та відзиву на позовну заяву. Зокрема позивач погодився, що ним було пропущено строк позовної давності у частині вимог, а отже дійшов висновку про доцільність зменшення позовних вимог у порядку ст. 22 ГПК України до 221 915, 18 грн. (про що подано до суду відповідну заяву від 27.05.2016 року).

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовому клопотанні, прийняте господарським судом, тоді новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 221 915, 18 грн.

У судовому засіданні оголошено перерву до 08.06.2016 року.

Позивач наполягав на задоволенні позову, надав усні пояснення по справі. Просив долучити до матеріалів справи копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Представник позивача проти позову заперечував, 27.05.2016 року через відділ діловодства суду звернувся із письмовими поясненнями по суті відзиву на позовну заяву.

Судом зроблено висновок, що наданих доказів достатньо для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні 08.06.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, приймаючи до уваги доводи позивача та представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2011 року між Фізичною особо-підприємцем ОСОБА_1 (далі - Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - Орендар) укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_3. Загальна поща приміщення складає: 115, 3 кв.м.

Згідно п.п. 1.2., 1.3. Договору приміщення надається для салону краси. Склад приміщень, що передаються в оренду, їх площа, технічні характеристики та майно, яке знаходиться в приміщенні, передбачаються актом прийому-передачі, в тому числі п'ять телефонних ліній.

Приміщення належить орендодавцю на підставі договорів купівлі-продажу від 20.11.2001 року за № 2216, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 26.11.2001 р. за № 3285 в книзі № д517-158, та договором від 14.11.2001 року за № 2164, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 16.11.2001 року за № 3285 в книзі № д517-157 (п. 1.5. договору).

Договором оренди передбачено, що орендодавець зобов'язується передати орендарю приміщення за актом прийому-передачі не пізніше 28.08.2011 року. Вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами акту прийому-передачі. В момент підписання акту прийому-передачі орендодавець передає ключі від приміщення та надає право безперешкодного доступу в приміщення персоналу орендаря та клієнтів орендаря (п.п. 2.1., 2.2., 2.3. договору).

Розділом 3 договору оренди встановлено порядок проведення розрахунків між сторонами, зокрема:

3.1. Розмір щомісячної орендної плати приміщення складає 10 000, 00 грн. Зміна розміру орендної плати в односторонньому порядку не допускається;

3.4. Орендар сплачує орендну плату з дати укладання договору по день фактичного його повернення орендодавцю з урахуванням п. 3.7. договору. Днем фактичного повернення вважається день підписання акту прийому-передачі приміщення;

3.5. Оплата орендної плати здійснюється орендарем за поточний місяць оренди не пізніше 20-го числа цього місяця на розрахунковий рахунок орендодавця;

3.7. Підписання договору підтверджує факт оплати орендарем плати авансом за всі місяці, починаючи з дня укладання оренди по вересень 2012 року. Орендна плата за наступні місяці використання орендованих приміщень, підлягає оплаті відповідно до п.3.4.

Факт передачі майна від орендодавця до орендаря підтверджується ОСОБА_3 здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000001 від 31.07.2011 року.

Крім того позивач та відповідач у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях погоджуються з тим, що орендарем проведено оплату оренди авансом відповідно до п. 3.7. договору.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого зобов'язання з оплати за оренду майна починаючи з жовтня 2012 року.

26.12.2016 року позивачем по справі було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою виконати зобов'язання та розрахуватися за орендну плату в найкоротший строк, але не пізніше ніж через 3 дні після отримання претензії. Однак відповіді отримано не було.

Договір від 16.02.2011 р. є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи (актами надання послуг) підтверджується факт передачі майна в оренду, користування ним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Оскільки орендарем (відповідачам по справі) не сплачувалися орендні платежі у встановлених договором порядку та розмірах, 13.09.2013 року позивач на адресу відповідача направив заяву про відмову від договору оренди з вимогою повернути майно та передати ключі від вхідних дверей.

Згідно статті 782 Цивільного кодексу України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідач по справі, заперечуючи проти позовних вимог посилається на пропущення позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

За приписами ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарський спорів" передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по сплаті орендних платежів за період з січня 2013 року по грудень 2013 року (розрахунок заборгованості згідно заяви про зменшення позовних вимог від 27.05.2016 року).

У пункті 3.5. договору оренди визначено, що оплата орендної плати здійснюється орендарем за поточний місяць оренди не пізніше 20-го числа цього місяця на розрахунковий рахунок орендодавця.

Таким чином, з огляду на наведене, строк позовної давності для звернення із вимогою про стягнення заборгованості за кожну місячну орендну плату становить:

- за січень 2013 року - до 21 січня 2016 року;

- за лютий 2013 року - до 21 лютого 2016 року;

- за березень 2013 року - до 21 березня 2016 року;

- за квітень 2013 року - до 21 квітня 2016 року;

- за травень 2013 року - до 21 травня 2016 року;

- за червень 2013 року - до 21 червня 2016 року;

- за липень 2013 року - до 21 липня 2016 року/;

- за серпень 2013 року - до 21 серпня 2016 року;

- за вересень 2013 року - до 21 вересня 2016 року;

- за жовтень 2013 року - до 21 жовтня 2016 року;

- за листопад 2013 року - до 21 листопада 2016 року;

- за грудень 2013 року - до 21 грудня 2016 року.

Відповідно до матеріалів справи № 910/1785/16, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся із позовом до Господарського суду міста Києва 30.01.2016 року.

Отже, суд дійшов висновку, що в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 10 000, 00 грн. заборгованості по орендній платі за січень 2013 року слід відмовити, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаною вимогою, а поважність причин пропуску не доведено належними доказами.

Крім того, надаючи пояснення по справі, відповідач повідомив суд, що починаючи з жовтня 2012 року він фактично не користувався орендованим приміщенням у зв'язку з тим, що Управлянням державної виконавчої служби у м. Києві на приміщення було накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 35112353. Однак, ключі від приміщення позивачем отримані лише 27.12.2013 року.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач не надав суду жодних доказів на спростування наявності у нього заборгованості по сплаті оренди за період з січня 2013 року по грудень 2013 року.

За таких обставин, позовна вимога Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 120 000, 00 грн. підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, з огляду на наведене вище, з Фізичної особи-підприємця підлягає стягненню основна заборгованість за договором оренди у розмірі 110 000, 00 грн.

Крім суми основної заборгованості позивач просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування у розмірі 94 745, 18 грн. та 3 % річних у розмірі 7 170, 00 грн.

За своєю правовою природою вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання є похідними вимогами від вимоги про стягнення заборгованості.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано до стягнення:

- 3% річних у розмірі 7 170, 00 грн. за період з 01.01.2014 року по 29.12.2015 року;

- інфляційні нарахування у розмірі 94 745, 18 грн. 01.01.2014 року по 29.12.2015 року.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 120 000, 00 грн. задоволена частково, тоді й розрахунок розміру 3% річних та інфляційних нарахувань повинні здійснюватись судом з урахуванням задоволеного розміру основного боргу - 110 000, 00 грн..

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та 3% відсотків річних, судом встановлено, що:

- розмір 3% річних у період з 01.01.2014 року по 29.12.2015 року становить 6 581, 92 грн.;

- розмір інфляційного збільшення боргу у період з 01.01.2014 року по 29.12.2015 року становить 86 849, 75 грн.

Таким чином, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 щодо стягнення з ФОМ ОСОБА_2 3% річних та інфляційної складової боргу підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у спорах, які виникають при виконанні договорів та з інших підстав - судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (01103, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_2) заборгованість у розмірі 110 000, 00 грн., 3% річних у розмірі 6 581, 92 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 86 849, 75 грн. та судовий збір у розмірі 3 051, 47 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 13.06.2016 р.

Суддя Ю.О. Підченко