ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 рокуСправа № 912/1297/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/1297/16

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", м. Гадяч, Полтавська область

до відповідача 1: приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", м. Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське

до відповідача 2: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

про визнання недійсним договору, стягнення 2 000,00 грн.

за участю представників сторін :

від позивача - Бершадський С.М., довіреність № б/н від 04.03.2016 р.;

від відповідача 1 - участі не брали;

від відповідача 2 участі не брали.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" звернулось до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, в якій посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України просить визнати недійсним договір поставки № 83-Л від 05.06.3014 р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" та приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко", стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 2 000,00 грн.

Свої вимоги позивач, з посиланням на частину 2 статті 203, частину 3 статті 215 Цивільного кодексу України, частину 1 статті 207 Господарського кодексу України обґрунтовує тим, що директор позивача, підписуючи оспорюваний договір, діяв без відповідних повноважень, а тому цей договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків.

Позовні вимоги позивача до відповідача 2 ґрунтуються на тому, що між сторонами укладений договір поруки від 10.06.2014 р.; за наявності підстав для визнання недійсним Договору та з урахуванням того, що договір про забезпечення зобов"язання є похідних від основного договору є підстави для задоволення вимоги про стягнення з підприємця 2 000,00 грн. згідно з підпунктом 4.4.2 пункту 4.4 Договору поруки.

Відповідач 1 позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що доказами схвалення Договору як правочину є, зокрема отримання позивачем товару; об"єднання у позові двох вимог є нелогічними та є лише затягування судового розгляду; позов фактично поданий з метою затягування розгляду справи № 912/128/16, яка розглядається господарським судом Полтавської області про стягнення з товариства на користь акціонерного товариства 3381159,14 грн. за невиконання зобов"язань по оплаті товару поставленого по Договору.

Крім того, 26.04.2016 р. відповідачем 1 подано до суду клопотання від 26.04.2016 р. № 141 про направлення справи за територіальною підсудністю до господарського суду Полтавської області за місцезнаходженням ПрАТ "Райз - Максимко".

Представник позивача в судовому засіданні 14.06.2016 р. участь приймав, просив розгляд справи відкласти в зв"язку з проведенням переговорів між сторонами спрямованих на примирення сторін шляхом укладення мирової угоди, укладення угоди про розірвання оспорюваного договору обо ж відмови ТОВ "Гадячсир" від оспорюваного договору.

Відповідач 2 участь в судовому засіданні не приймав, відзив на позовну заяву не подав. Натомість, подав клопотання про відкладення розгляду справи від 14.06.2016 р., в зв"язку з неможливістю прибуття в дане судове засідання.

Розглянувши вказані клопотання позивача та відповідача 2, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлений статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

У судове засідання, яке відбулося 20.05.2016, представник відповідача 2 не прибув. Відповідач 2 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з неотриманням позовної заяви. Вказане клопотання було задоволено судом.

Обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи вже відкладався для надання можливості усім учасникам судового процесу ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Суд також зазначає, що згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні клопотань позивача та відповідача 2 про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.06.2014 р. між приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко" (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (Покупець) укладено договір поставки № 83-Л (далі - Договір, а.с. 12-15).

Відповідно до умов Договору, Постачальник зобов'язався систематично передавати у власність Покупця молочну сировину (молоко коров"яче незбиране ДСТУ 3662-97, яке піддалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а Покупець зобов"язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим Договором (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору, кількість молока зазначається у Спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), затвердженою Наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01.07.2002 р., ціна - у Протоколах погодження цін (Додаток № 1), які після погодження (в порядку передбаченому цим Договором), належного оформлення та підписання Сторонами є невід"ємною частиною даного Договору.

Сторони також погодили, що Покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з моменту переходу права власності на молоко (пункт 5.4 Договору).

Пунктом 10.1. Договору визначено, що даний договір набирає чинності з дня підписання Сторонами та діє до 31.12.2014 р. А в частині виконання Сторонами грошових зобов"язань - до моменту їх повного виконання.

Договір підписано з боку Постачальника директором приватного акціонерного товариства "Райз - Максимко" Сенько В.І., з боку Покупця - директором товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" В.Ф. Лисаченко, скріплений круглими печатками підприємств.

Протоколи погодження ціни від 17.06.2014 р., 15.08.2014 р., 19.09.2014 р., 15.10.2014 р., 29.10.2014 р., 01.12.2014 р., 04.12.2014 р., 22.12.2014 р., 25.02.2015 р., 16.03.2015 р., 25.03.2015 р., 09.04.2015 р., 20.04.2015 р., 31.07.2015 р., 15.08.2015 р., 13.10.2015 р., 30.10.2015 р., 10.11.2015 р., 18.11.2015 р., 26.11.2015 р. є додатками до Договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до частин 1, 4 статті 62 Закону України "Про господарські товариства" у товариства з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) діє від імені товариства а межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Статутом товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" в редакції, яка діяла на момент укладення Договору, передбачено, що виконавчим органом товариства є директор (пункт 12.20 Статуту, а.с. 17-23).

Пунктом 12.20 Статуту позивача передбачено, що директор товариства в межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням Загальних зборів учасників (пп. 12.5.15) - за попереднім рішенням Загальних зборів учасників.

В свою чергу, підпунктом 12.5.15 пункту 12.5 розділу 12 Статуту передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників Товариства віднесено прийняття рішення про укладення будь-яких договорів (розпорядження коштами Товариства), сума яких перевищує граничну суму, визначену Загальними Зборами Учасників.

25.05.2014 р. загальними зборами учасників Товариства було прийнято рішення, яким директору Товариства Лисаченку В.Ф. дозволено без попереднього погодження Загальними зборами учасників укладати цивільно - правові договорів на закупівлю молочної сировини на суму, що не перевищує 100 000,00 грн., в т.ч. ПДВ (а.с. 24).

Жодних інших рішень загальних зборів учасників щодо надання дозволу генеральному директору товариства на укладення спірного Договору не приймалось.

Відповідно до частин 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Виходячи з викладеного, позивач стверджує, що директор товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" при підписанні Договору діяв без відповідних повноважень, а тому Договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків.

Однак, господарський суд вважає доводи позивача безпідставними, з огляду на наступне.

Так, як зазначалось вище, статтею 203 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. До таких умов відносяться: законність змісту правочину, наявність в особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми вчинення правочину вимогам закону, певна спрямованість правочину.

Згідно зі статтею 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Господарським судом встановлено, що на виконання Договору сторони вчинили обумовлені ним дії. Представники покупця, які діяли на підставі довіреностей № 826 від 01.07.2014 р., № 975 від 01.08.2014 р., № 1122 від 01.09.2014 р., № 1253 від 01.10.2014 р., № 1410 від 01.11.2014 р., № 1554 від 01.12.2014 р., № 83 від 01.01.2015 р., № 180 від 01.02.2015 р., № 325 від 01.03.2015 р. № 495 від 01.04.2015 р., № 670 від 01.05.2015 р., № 826 від 01.06.2015 р., № 966 від 01.07.2015 р., № 1112 від 01.08.2015 р., № 1384 від 01.10.2015 р., отримали від продавця товар по видаткових накладних № РМА00103 від 30.06.2014 р., № РМА00143 від 31.07.2014 р., № РМА00168 від 31.08.2014 р., № РМА00203 від 30.09.2014 р., № РМА00226 від 31.10.2014 р., № РМА00240 від 30.11.2014 р., № РМА00264 від 31.12.2014 р., № 40 від 31.01.2015 р., № 82 від 28.02.2015 р., № 124 від 31.03.2015 р., № 183 від 30.04.2015 р., № 222 від 31.05.2015 р., № 273 від 29.06.2015 р., № 246 від 30.06.2015 р., № 278 від 10.07.2015 р., № 281 від 20.07.2015 р., № 303 від 31.07.2015 р., № 311 від 10.08.2015 р., № 319 від 20.08.2015 р., № 334 від 31.08.2015 р., № 349 від 10.09.2015 р., № 352 від 20.09.2015 р., № 369 від 30.09.2015 р., 390 від 10.10.2015 р., № 417 від 31.10.2015 р., № 433 від 10.141.2015 р., № 453 від 30.11.2015 р., № 501 від 31.12.2015 р., що містять посилання на Договір, по приймальним квитанціям на закупівлю молочної сировини з 01.06.2014 р. по 30.06.2014 р. № 94 від 30.06.2014 р., з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р. № 92 від 31.07.2014 р., з 01.08.2014 р. по 31.08.2014 р. № 97 від 31.08.2014 р., з 01.09.2014 р. по 30.09.2014 р. № 98 від 30.09.2014 р., з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р. № 99 від 31.10.2014 р., з 01.11.2014 р. по 30.11.2014 р. № 98 від 30.11.2014 р., з 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р. № 99 від 31.12.2014 р., з 01.01.2015 р. по 31.01.2015 р. № 139 від 31.01.2015 р., з 01.02.2015 р. по 28.02.2015 р. № 134 від 28.02.2015 р., з 01.03.2015 р. по 31.03.2015 р. № 147 від 31.03.2015 р., з 01.04.2015 р. по 30.04.2015 р. № 146 від 30.04.2015 р., з 01.05.2015 р. по 31.05.2015 р. № 146 від 31.05.2015 р., з 01.06.2015 р. по 30.06.2015 р. № 138 від 30.06.2015 р., з 01.07.2015 р. по 31.07.2015 р. № 132 від 31.07.2015 р., з 01.08.2015 р. по 31.08.2015 р. № 111 від 31.08.2015 р., з 01.09.2015 р. по 30.09.2015 р. № 108 від 30.09.2015 р., з 01.10.2015 р. по 31.10.2015 р. № 132 від 31.10.2015 р., з 01.11.2015 р. по 30.11.2015 р. № 127 від 30.11.2015 р., з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. № 123 підписаними керівником та головним бухгалтером товариства.

Викладене свідчить про вчинення сторонами Договору дій, направлених на його реальне виконання.

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про схвалення товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" оспорюваного ним правочину.

У відповідності до пункту 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В розділі "Спори щодо визнання правочинів недійсними" висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за І півріччя 2012 р. від 01.08.2012 р. зазначено, що при вирішенні спорів про визнання договорів недійсними необхідно дотримуватися приписів статті 241 Цивільного кодексу України, тобто з'ясовувати, чи схвалений у подальшому цей договір особою, від імені якої його укладено (постанова ВСУ від 10.04.2012 р. № 3-16го12).

З пункту 3 висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за ІІ півріччя 2014 р. від 02.05.2015 р., вбачається, що оскільки подальші дії товариства свідчать про схвалення договору, він вважається дійсним, незважаючи на підписання цього договору директором товариства з перевищенням повноважень (постанова ВСУ від 19.08.2014 р. у справі № 3-68гс14).

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 18.11.2014 р. № 3-177гс14.

В силу вимог частини 1 статті111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що фактичні обставини справи свідчать про прийняття і виконання сторонами умов оспорюваного Договору, та зважаючи на правову позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, правові підстави для визнання оспорюваного позивачем Договору недійсним відсутні.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За Договором поруки фізична особа - підприємець ОСОБА_1 - поручитель зобов"язалась відповідати перед товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" - кредитором за виконання приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко" - боржником зобов"язань здійснювати систематично поставки молока коров"ячого незбираного ДСТУ 3662-97 по Договору та за його дійсність. Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" стороною Договору поруки не є, докази на підтвердження повідомлення його до часу подання товариством позову про наявність такого договору відсутні.

У розумінні статей 546, 553 Цивільного кодексу України, порукою забезпечується виконання зобов"язання, а не дійсність правочину (договору). Укладаючи Договір поруки, який не визнається позивачем недійсним, ним фактично підтверджено правомірність укладеного Договору.

Заявляючи вимоги до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, які ґрунтуються на умовах пункту 3.4 Договору поруки про відповідальність поручителя перед кредитором за дійсність Договору, позивач не довів правомірності таких вимог і, крім того недійсності Договору.

За таких обставин, господарський суд відмовляє в задоволенні позову повністю.

Так само не вбачає господарський суд правових підстав і для задоволення заявленого відповідачем 1 клопотання від 26.04.2016 р. № 141 про направлення матеріалів справи за територіальною підсудністю до господарського суду Полтавської області (а.с. 33).

Як вбачається з приписів статей 15, 16 Господарського процесуального кодексу України, територіальна підсудність справ господарському суду визначається виключно за критерієм місцезнаходження сторони, відповідних органів, об'єктів або місця здіснення правочинів.

Відповідачами за даним позовом є приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" місцезнаходженням якого є: Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське, вул. Матросова, 10 та фізична особа - підприємець ОСОБА_1, місцезнаходженням якої є: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 3 статті 15 Господарського процесуального кодексу України, справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Згідно частини 3 статті 17 Господарського процесуального кодексу України, справа прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Приймаючи до уваги, що господарським судом Кіровоградської області при порушенні провадження у даній справі було додержано правила підсудності (а саме позов прийнято до розгляду за місцезнаходженням одного з відповідачів), враховуючи, що чинне процесуальне законодавство не ставить територіальну підсудність справи у залежність від дійсності правочинів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість клопотання 1-го відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Полтавської області, у зв'язку з чим відмовив у його задоволенні

На підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача та не стягуються.

Керуючись ст.ст. 15, 33-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" від 26.04.2016 р. № 141 про направлення справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Полтавської області.

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 17.06.2016 р.

Суддя С. Б. Колодій