ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа № 914/3401/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марко Р.І.

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.,

за участю представників:

прокурор : Бучко Р.В.( посвідчення від 25.05.15 №033675)

від позивача1: ОСОБА_2, представники (довіреність в матеріалах справи);

від позивача2: ОСОБА_3, представники (довіреність в матеріалах справи);

від позивача 3: не зявився;

від відповідача : ОСОБА_4,- представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Київстар вих.№ 10044/03 від 14.04.2016р. (вх. № 01-05/1967/16 від 19.04.2016р.).

на рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2016р.

у справі № 914/3401/15, суддя Цікало А.І.

за позовом: Заступника війського прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Київстар

про усунення перешкод в користуванні майном шляхом демонтажу обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) звязку.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.04.2016р. позов заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Приватного акціонерного товариства Київстар про усунення перешкод в користуванні майном шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретанслятора з рухомого (мобільного) зв'язку задоволено повністю. Зобов'язано Приватне акціонерне товариство Київстар усунути перешкоди в користуванні Міністерством оборони України та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова нерухомим майном технічним майданчиком військового містечка № 1 по вул. Княгині Ольги, 5/1-5 у м. Львові шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретанслятора з рухомого (мобільного) зв'язку. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства Київстар на користь військової прокуратури Західного регіону України 1218 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства Київстар в доход Державного бюджету України 1218 грн. 00 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням господарського суду Львівської області від 04.04.2016р. у справі № 914/3401/15, Приватне акціонерне товариство Київстар, звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вих.№ 10044/03 від 14.04.2016р. (вх. № 01-05/1967/16 від 19.04.2016р.), в якій просить рішення у даній справі скасувати та прийняте нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що при винесенні рішення судом першої інстанції було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому, скаржник звертає увагу на те, що прокурором не виконано свого обовязку щодо доведення обставин порушення інтересів держави відповідно до заявлених ним позовних вимог, а також не доведено факту не виконання або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави іншими компетентними органами. Крім цього, апелянт стверджує, що прокурором при зверненні з позовом в інтересах держави не було обґрунтовано та доведено наявність правових підстав для здійсненя представництва, підписання позову, його подання, що також є підставою для залишення позову без розгляду.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 19.04.2016р. справу за № 914/3401/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Малех І.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2016р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Київстар прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р.

В судовому засіданні від 23.05.2016р. в порядку ст.77 ГПК України оголошено перерву до 13.06.2016р.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 284 від 13.06.2016 р. у звязку відпусткою судді Малех І.Б. зобовязано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 914/3401/15.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.06.2016р. у звязку з відпусткою судді Малех І.Б., у склад колегії суддів для розгляду справи № 914/3401/15 введено замість судді Малех І.Б..- суддю Галушко Н.А.

В судове засідання 13.06.2016 року прибули прокурор, представники позивача 1, позивача 2 та представник відповідача.

Позивач 3 участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників позивача 3.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 13.06.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 24 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора на подання позовної заяви (заяви) в порядку господарського судочинства, внесення апеляційної чи касаційної скарги на судові рішення господарських судів, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України.

У відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

У відповідності до статті 121 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99р. у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.10 Закону України Про оборону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони. Серед функцій вказаного органу згідно із законом є здійснення управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно ст. 3 Закону України Про Збройні Сили України та п. 3 Положення Про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. № 406/2011 Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та головним органом у сфері оборони і військового будівництва, а КЕВ міста Львова є його структурним підрозділом та являється органом влади на місцях у системі Збройних Сил України, на балансі якого перебувають військове майно та покладено відомчий контроль за його використанням.

У даному випадку, заступник військового прокурора Західного регіону України, з метою захисту порушених інтересів держави, звертається до суду з даним позовом в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, 16.12.2010 р. між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (Виконавець, позивач-2 у справі) та Закритим акціонерним товариством ОСОБА_5 Ем., правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство Київстар (ОСОБА_6, відповідач у справі) укладено договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на обєктах Міністерства оборони України (м. Львів, вул. Княгині Ольги, 5/1-5, військове містечко № 1, територія технічного майданчика) № 9 (надалі Договір; оригінал оглянуто в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи).

Згідно з п. 1.1. Договору (предмет договору), Виконавець (позивач-2) зобовязується надати послуги з розміщення та зберігання на території технічного майданчика військового містечка № 1, яке закріплено за Виконавцем та розташовано за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 5/1-5, обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв'язку (далі ОСОБА_6), вартістю за актом оцінки на 01.11.2010 року 359855,94 грн., відповідно до затвердженої схеми розміщення ОСОБА_6, а ОСОБА_6 (відповідач) зобов'язується оплатити цю послугу.

Відповідно до п. 2.2. Договору, Виконавець приймає у ОСОБА_6 за актом приймання-передачі (додаток № 2).

Як слідує із фактичних обставин та матеріалів справи між сторонами Договору підписано акт приймання-передачі ОСОБА_6, згідно якого відповідач передав, а позивач-2 прийняв для розміщення на обєкті позивача-2 обладнання відповідача (базову станцію-ретранслятор з рухомого (мобільного) зв'язку).

Пунктом 6.2. Договору встановлено строк дії договору по 14.12.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку дії Договору (14.12.2013 р.) між позивачем-2 та відповідачем додаткова угода щодо продовження строку дії Договору або новий договір з аналогічним предметом не укладались.

Таким чином, термін дії договору закінчився 14.12.2013 р.

Відповідно до п. 6.7. Договору, договір припиняється у разі завершення строку дії Договору або у випадках його розірвання.

Відповідно до п. 2.5. Договору, у разі припинення цього Договору ОСОБА_6 складає та підписує акт приймання-передачі, демонтує та вивозить ОСОБА_6 з обєкту Виконавця протягом двох тижнів. Майно вважається поверненим ОСОБА_6 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Всупереч п. 2.5. Договору, відповідач не здійснив демонтажу та вивозу ОСОБА_6 з обєкту позивача-2.

У зв'язку з тим, що термін дії Договору закінчився 14.12.2013 р., відповідач без жодних підстав користується майном позивачів (технічним майданчиком військового містечка № 1, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 5/1-5).

Згідно з вищенаведеним, предметом даного спору є усунення перешкод у користуванні майном шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретанслятора з рухомого (мобільного) зв'язку, у звязку з припиненням дії договору, на підставі якого таке обладнання було розміщено.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом та просив усунути перешкоди в користуванні майном, тобто за правовою природою даний позов є негаторним та відноситься до інституту захисту права власності.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вже було вищезазначено між позивачем 2 та відповідачем був укладений договір з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на обєктах Міністерства оборони України від 16.12.2010 р. № 9, відповідно до п. 6.2. та п. 6.7. Договору, який припинив свою дію 14.12.2013 р.

Після 14.12.2013 р. між сторонами Договору додаткова угода щодо продовження строку дії Договору або новий договір з аналогічним предметом не укладались. Всупереч п. 2.5. Договору, відповідач не здійснив демонтаж та вивіз ОСОБА_6 з обєкту позивача-2.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з 15.12.2013 р. відповідач незаконно без жодних правових підстав продовжує користуватись майном позивачів, що призводить до порушення інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною 1 якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.326 ЦК України - у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ч.1,3 ст.8 ГК України - держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб'єктами господарювання. Господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної та комунальної установи.

Відповідно до положення про Міністерство оборони України,затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011 Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство оборони України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Так, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 631 ЦК, зокрема, передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що виходячи з того, що Договір № 9 від 16.12.2010 року припинив свою дію 14.12.2013 р. та не був пролонгований на новий строк, відповідачем не виконані вимоги (п.2.5) зазначеного Договору, у звязку з чим відповідачу необхідно усунути перешкоди в користуванні позивачами нерухомим майном технічним майданчиком військового містечка № 1, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 5/1-5.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з рішенням Міністра оборони України від 03.01.2013 р. № 72/з зазначене майно повинно бути передано в оренду, відповідно до Закону України Про оренду державного та комунального майна та Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затвердженої наказом Міністра оборони України від 02.02.2010 р. № 46, а не використовуватись за договором зберігання. Отже, у даному випадку, має місце порушення майнових інтересів держави шляхом використання відповідачем без будь-якої правової підстави військового майна.

З огляду на наведене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 04.04.2016 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,-

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 04.04.2016 року в справі за номером 914/3401/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу заступника Приватного акціонерного товариства Київстар вих.№ 10044/03 від 14.04.2016р.залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 15.06.2016 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Галушко Н.А.