КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/256/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Хрипуна О.О.

За участі представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 (суддя: Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" (відповідач) про стягнення 34 848,30 грн. заборгованості та 279,82 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 позов ТОВ "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд" до ТОВ "Група компаній "Сітіс" задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення грошові кошти в сумі 34 848,30 грн. (тридцять чотири тисячі вісімсот сорок вісім гривень 30 копійок) попередньої оплати та 1 208,30 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивовано тим, що на виконання умов Договору та Додаткової угоди позивачем сплачено відповідачу 693 033,00 грн. (539 385,00 грн. + 53 648,00 грн. + 100 000,00 грн.). Відповідачем виконано роботи на загальну суму 623 700,00 грн. (128 370,00 грн. + 160 380,00 грн. + 79 530,00 грн. + 75 240,00 грн. + 68 640,00 грн. + 27 060,00 грн. + 84 480,00 грн.). Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Так, позивачем, в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України, здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, яке було у останнього за Договором № ГК 0649 від 12.06.2014 року у розмірі 34 484,70 грн. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача на підставі ст. 601, 849 Цивільного кодексу України виникло зобов'язання повернути позивачу 34 848,30 грн. попередньої оплати (693 033,00 грн. (сума попередньої оплати) - (623 700,00 грн. + 34 484,70 грн.). Також, з урахуванням того, що повернення попередньої оплати в розмірі 34 848,30 грн. не є грошовим зобов'язанням, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України 279,82 грн. 3% річних

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 про стягнення 34 848,30 грн. та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що під час розгляду справи позивачем не було надано належних доказів того, що сторони погодили технічні завдання за додатковою угодою № 2 як «Розробка елементів модуля «Модуль нетипових ОС», технічне завдання «Розробка елементів модуля «Оперативний облік буріння» та їх вартість, оскільки передбаченого Додатковою угодою №2 додатку № 1, в якому сторони мали визначати перелік робіт, позивачем не було надано. Таким чином, апелянт вважає неукладеним Договір в частині Додаткової угоди № 2, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині присудження до стягнення 34 848,30 грн. задоволенню не підлягали. Крім того, апелянт вказував на те, що позивач у позові посилався на технічний акт від 05.03.2015, в якому відповідач ніби-то підтвердив невиконання технічного завдання «Розробка елементів модуля «Модуль нетипових ОС», технічне завдання «Розробка елементів модуля «Оперативний облік буріння» - є необґрунтованим, оскільки такий акт не підписаний обома сторонами, а атож не погоджувався замовником. Крім того, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки та програмних продукті, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 передано на розгляд колегії суддів у складі:головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 по справі №910/256/16 апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 прийнята до провадження та призначена до розгляду на 07.06.2016.

30.05.2016 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 залишити без змін, оскільки винесене рішення відповідає норма матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи.

В судове засідання 07.06.2016 позивач та відповідач (апелянт) представників не направили, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавали, про розгляд справи повідомлені належним чином за адресами свого місцезнаходження, а ухвала Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 про призначення судового засідання на 07.06.2016 вручена позивачу (поштове повідомлення 699) та відповідачу (поштове повідомлення 680).

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників сторін, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 12.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство передових технологій "Зонд" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" (виконавець) укладено Договір № ГК0471 на виконання робіт (далі - Договір), відповідно до пункту якого виконавець зобов'язується виконати за завданням замовника вказані в договорі роботи, а саме: налаштування (автоматизації) інформаційної системи підприємства замовника (роботи) на платформі типового програмного продукту " 1С: Підприємство 8. Управління будівельної організації для України" (продукт), здати роботи, а замовник зобов'язується прийняти результати робіт і оплатити їх на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 4.1. Договору перелік робіт і строки їх виконання виконавцем вказані в Додаткових угодах до договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору по завершенні кожного етапу робіт з кожної Додаткової угоди виконавець надає замовнику для затвердження Акт здачі-приймання на обсяг фактично виконаних робіт.

У випадку якщо замовник протягом 5 робочих днів не підписав акт здачі-приймання робіт і не надав мотивованої відмови від приймання робіт за Додатковою угодою до договору, то ці роботи вважаються прийнятими (п. 4.4. Договору).

Згідно д п. 5.1. Договору вартість та порядок здійснення розрахунків за виконані роботи вказується Додаткових угодах до договору.

Відповідно до п. 5.2. Договору замовник здійснює 70% передплату вартості робіт, згідно з відповідною Додатковою угодою протягом 5 банківських днів з моменту підписання Додаткової угоди.

Решту вартості кожного етапу робіт, згідно з відповідною Додатковою угодою, замовник оплачує протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами Актів здачі-приймання виконаних робіт по відповідному етапу.

09.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору (надалі - Додаткова угода), за змістом п. 1.1. якої замовник зобов'язується виконати за завданням замовника роботи, вказані в Додатку № 1 до Додаткової угоди.

Згідно з п. 2.1. Додаткової угоди строк виконання робіт складає 6 місяців з моменту отримання передплати в розмірі 70% від вказаної в п. 3.1. суми.

Вартість робіт за Додатковою угодою складає 770 550,00 грн. (п. 3.1. Договору).

В свою чергу, позивачем до матеріалів справи, разом з відзивом на апеляційну скаргу, подано копію додатку № 1 до Додаткової угоди № 2 до Договору, який підписано представниками замовника та виконавця і посвідчено печатками обох сторін, в якому було узгоджено перелік робіт за Додатковою угодою № 2, а також Технічний акт від 05.03.2015.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції приймає подані позивачем додаткові докази по справі (додаток № 1 до Додаткової угоди № 2 до Договору, Технічний акт від 05.03.2015) при перегляді справи в апеляційному порядку, оскільки їх оцінка здійснюється судом апеляційної інстанції з урахуванням в сукупності всіх обставин справи та перевірки їх доказами. Крім того, наведені документи зазначались позивачем у позовній заяві. При цьому, позовні вимоги позивач грунтував саме на тому, що відповідачем не виконано у повному обсязі роботи за додатковою угодою № 2 до Договору на суму здійсненої передоплати. В свою чергу, в додатку № 1 йдеться лише про перелік робіт, а їх вартість визначена на сторонами безпосередньо у п. 3.1 додаткової угоди № 2 до Договору, і відповідний перелік жодним чином не впливає на факти оплати та виконання певного обсягу робіт за актами.

На виконання умов Договору та Додаткової угоди позивачем сплачено відповідачу 539 385,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4549 від 12.12.2013 року, 53 648,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9041 від 12.06.2014 року, 100 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9513 від 04.07.2014 року.

Відповідачем виконано роботи на наступні суми: 128 370,00 грн. за актом виконання робіт № 55 від 26.02.2014 року, 160 380,00 грн. за актом виконання робіт № 208 від 19.05.2014 року, 79 530,00 грн. за актом виконання робіт № 210 від 19.05.2014 року, 75 240,00 грн. за актом виконання робіт № 211 від 19.05.2014 року, 68 640,00 грн. за актом виконання робіт № 212 від 21.05.2014 року, 27 060,00 грн. за актом виконання робіт № 213 від 25.06.2014 року, 84 480,00 грн. за актом виконання робіт № 358 від 10.09.2014 року.

Належних і допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України виконання робіт у більшому розмірі станом як на день винесення оскаржуваного рішення, так і на час апеляційного провадження у справі судом апеляційної інстанції - відповідачем не надано.

Згідно з ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Позивач звертався до відповідача із листом-повідомленням № 161 від 10.09.2015 (направлення якого позивачем відповідачу підтверджується фіскальним чеком поштової установи від 10.09.2015 та описом вкладеного у цінний лист), у якому зазначав, що строк виконання робіт закінчився 09.06.2014, проте такі роботи на суму 69 333,00 грн. відповідачем не виконані, у зв'язку з чим просив повернути суму здійсненої передоплати, на яку роботи не були виконані.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач відмовився в порядку ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України від подальшого виконання робіт за Договором та додатковою угодою № 2.

Листом № 179 від 08.10.2015 (направлення якого підтверджується фіскальним чеком поштової установи від 10.09.2015 та повідомленням про вручення поштового відправлення) позивач повторно вимагав у відповідача повернути суму передплати у розмірі 69 333,00 грн.

В подальшому позивач звернувся до відповідача із заявою № 184 від 21.10.2015 (направлення якої підтверджується фіскальним чеком поштової установи від 21.10.2015 та описом вкладеного у цінний лист), у якій на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України вказував про зарахування у якості зустрічних однорідних вимог зобов'язання, яке було у нього за Договором № ГК 0649 від 12.06.2014 року у розмірі 34 484,70 грн. (опис вкладення та фіскальний чек у якості доказів направлення листа долучено до матеріалів справи).

Позивач стверджує, що внаслідок неналежного виконання умов Договору № ГК0471 на виконання робіт від 12.06.2013 року щодо повернення суми передплати, у останнього виникло зобов'язання сплатити 34 848,30 грн. заборгованості і 279,82 грн. 3% річних.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, на виконання умов Договору та Додаткової угоди позивачем сплачено відповідачу 693033,00 грн. (539 385,00 грн. + 53648,00 грн. + 100 000,00 грн.). В свою чергу, відповідачем виконано роботи на загальну суму 623 700,00 грн. (128 370,00 грн. + 160 380,00 грн. + 79 530,00 грн. + 75 240,00 грн. + 68 640,00 грн. + 27 060,00 грн. + 84 480,00 грн.).

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Так, позивачем, в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України, здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, яке було у останнього за Договором № ГК 0649 від 12.06.2014 у розмірі 34 484,70 грн.

Враховуючи викладене, у відповідача на підставі ст. 601, 849 ч. 2 Цивільного кодексу України виникло зобов'язання повернути позивачу 34 848,30 грн. попередньої оплати (693 033,00 грн. (сума попередньої оплати) - (623 700,00 грн. + 34 484,70 грн.), яке не було виконано відповідачем на письмові вимоги позивача (№ 161 від 10.09.2015, № 179 від 08.10.2015).

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем сума у розмірі 34 484,70 грн. повернута позивачу - не була, доказів протилежного ні суду першої інстанції станом на момент вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції станом на момент здійснення апеляційного провадження - надано не було, як не було надано доказів і виконання відповідачем робіт на зазначену суму.

Доводи апелянта про те, що під час розгляду справи позивачем не було надано належних доказів того, що сторони погодили технічні завдання за додатковою угодою № 2 як «Розробка елементів модуля «Модуль нетипових ОС», технічне завдання «Розробка елементів модуля «Оперативний облік буріння» та їх вартість, оскільки передбаченого Додатковою угодою №2 додатку № 1, в якому сторони мали визначати перелік робіт, позивачем не було надано - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки наведений додаток № 1 наявний в матеріалах справи. А вартість робіт за наведеним додатком узгоджена сторонами у пункті 3.1 додаткової угоди № 2 від 09.12.2013 в сумі 770 550,00 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає і те, що Технічний акт від 05.03.2015, наданий позивачем на стадії апеляційного провадження і на який позивач посилається у позові - не містить печатки відповідача, а отже, не може бути прийнятий судом як доказ фіксації наведених у ньому обставин у встановленому поряду. Проте, суд апеляційної інстанції враховує те, що рішення місцевого господарського суду не ґрунтується на вказаному Технічному акті від 05.03.2015, і крім того, його наявність жодним чином не спростовує обставину що відповідачем сума у розмірі 34 484,70 грн. повернута позивачу - не була, доказів протилежного ні суду першої інстанції станом на момент вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції станом на момент здійснення апеляційного провадження - надано не було, як не було надано доказів і виконання відповідачем робіт на зазначену суму.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 34 484,70 грн. грошових коштів - є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Довод апелянта про те, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки та програмних продукті, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи - судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу». Особа, яка проводить судову експертизу користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 23.03.2012, № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що необхідність призначення судової експертизи виникає у справах, де для встановлення певних обставин необхідні спеціальні знання, за допомогою яких можливо правильно вирішити спір.

Проте, враховуючи те, що предметом спору у даній справі є стягнення суми передоплати, на яку роботи виконані не були, і для встановлення таких обставин спеціальні знання не потрібні, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом обгрунтовано відхилено клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 279,82 грн. 3% річних з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.10.2014 року № 01-06/1666/14 "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"", - обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням). На аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України (постанова від 16.09.2014 № 921/266/13-г/7).

Таким чином, з урахуванням того, що повернення попередньої оплати в розмірі 34 848,30 грн. не є грошовим зобов'язанням, вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України 279,82 грн. 3% річних є необґрунтованою і мотивовано відхилена місцевим господарським судом.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному апелянтом рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сітіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 по справі №910/256/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/256/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

О.О. Хрипун