РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Справа № 918/9/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Демянчук Ю.Г. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання: Новоселецькому І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача 1: представник ОСОБА_2

відповідача 2: представник не з'явився

третіх осіб: представники не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - Приватного підприємства "Вієта" на рішення господарського суду Рівненської області від 14.03.16р. у справі № 918/9/16 (суддя Андрійчук О.В.)

за позовом Приватного підприємства "Вієта"

до відповідача 1. Приватного акціонерного товариства "Рівнебуд"

до відповідача 2. Концерну "Східно-Європейський будівельний альянс"

третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія"

третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління капітального будівництва Рівненського міськвиконкому

про витребування майна із чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області у справі №918/9/16 від 14.03.16р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що по-перше, позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження його права власності на спірні будівельні матеріали, по-друге, будівельні матеріали, що були предметом договору зберігання будівельних матеріалів від 25.05.2012р. та договору зберігання від 13.05.2013р. не є ідентичними та тотожними, по-третє, будівельні матеріали за договором зберігання від 13.05.2013р. (які позивач вважає тотожними своїм) використані у будівництві, тобто їх в натурі не існує, а відтак у будь-якому разі не може бути повернуто позивачу. Зокрема, вибуття майна відбулося з волі позивача шляхом передачі його на зберігання третій особі, тому підстави для застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство "Вієта" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 14.03.16р. у справі 918/9/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що зазначене місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, а саме те, що: «позивачем не надано жодного документа, яким би стверджувалося придбання ним будівельних матеріалів» (сторінка 3 абз. 5 оскаржуваного рішення), спростовується тим, що в матеріалах справи знаходиться виписка із банківського рахунку відкритого у Рівненській філії ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» про рух коштів, де зазначається, що ПП «Вієтою» придбано залізобетонні вироби. Період придбання, найменування кореспондента, сума та асортимент залізобетонних виробів співпадає із датами вказаними у накладних №120808 від 12.08.2008р., №250108 від 25.01.2008р., №28042008 від 28.04.2008р., №200608 від 20.06.2008р., №40708 від 04.07.2008р., №260908 від 26.09.2008р. Крім того, вказаний у накладних асортимент, найменування залізобетонних виробів відповідає переданому на зберігання асортименту з/б виробів згідно договору зберігання укладеного 13.05.2013р. між відповідачем 1 та відповідачем 2.

З твердження суду першої інстанції стосовно того, що «перелік (з/б виробів) не у повному обсязі співпадає з тим майном, щодо якого заявлено позов» (сторінка 3 абз. 6 оскаржуваного рішення) не погоджується, оскільки судом не наведено жодної розбіжності по асортименту, кількості та вартості з/б виробів вказаними у накладних наданих позивачем і такими ж даними вказаними у договорі зберігання від 13.05.2013р.

Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що власником спірного майна являється відповідач 1 на підставі декларації із податку на прибуток, оскільки така декларація в матеріалах справи відсутня. Таким чином, не являючись власником відповідач 1 не мав права передавати на зберігання залізобетонні вироби, а відповідач 2 в свою чергу не мав права їх приймати.

Висновок місцевого господарського суду, що спірне майно вибуло з володіння за нашою волею, шляхом передачі на зберігання третій особі матеріалами справи не підтверджується, оскільки між позивачем і відповідачами 1, 2 договірні відносини щодо спірного майна не існували. Отже, вибути із володіння спірне майно могло лише поза нашою волею, тобто позивач має повне право на витребування майна в особи, яка незаконно ним заволоділа (п.1 ст. 387, п. 3 ст. 388 ЦК України).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.03.2016р. у справі №918/9/16 апеляційну скаргу Приватного підприємства "Вієта" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.04.2016р. об 15:00 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.04.2016р. у справі №918/9/16 розгляд скарги відкладено на 18.05.2016р. об 15:15 год., у зв'язку із задоволенням клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

13.04.2016р. представником Концерну "Східно-Європейський будівельний альянс" подано відзив на апеляційну скаргу (вх. №10294/16), відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 14.03.2016р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

27.04.2016р. представником ПАТ "Рівнебуд" подано відзив на апеляційну скаргу (вх. №11665/16), відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 14.03.2016р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Треті особи не скористалися правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності ч. 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових актів.

18.05.2016р. представником ПП "Вієта" подано доповнення до апеляційної скарги (вх. №13521/16), відповідно до якого зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що правомірність володіння залізобетонними виробами відповідачем 1 грунтуються на договорі про заміну сторони та Додатку №5 до ОСОБА_2 прийому-передачі від 01.06.2012р. є явним протиріччям, оскільки предметом передачі, згідно договору про заміну сторони являються матеріали використані в об'єкті незавершеного будівництва, а у Додатку №5 до ОСОБА_2 прийому-передачі фіксуються індивідуально визначені блоки, колони, плити тощо. Таким чином, залізобетонні вироби не могли бути передані відповідачу 1 згідно з п. 1.2 договору про заміну сторони у договорі №1-РнБ, так як залізобетонні вироби вказані у Додатку №5 до ОСОБА_2 прийому-передачі від 01.06.2012р. у складі об'єкта незавершеного будівництва не знаходились.

Відповідно і подальша передача на зберігання від відповідача 1 до відповідача 2 не правомірна, так як не відповідає умовам набуття права володіння на об'єкт незавершеного будівництва згідно договору про заміну сторони у договорі №1-РнБ.

Звертає увагу на те, що встановити чи були використані залізобетонні вироби вказані у Додатку №5 до ОСОБА_2 прийому-передачі від 01.06.2012р. в подальшому у будівництві відповідачем 2 можливо було б після надання останнім актів виконаних робіт форми КБ-1 та КБ-3, які судом витребовувалися, але відповідач 2 їх не надав, і місцевий господарський суд виніс рішення проігнорувавши дану обставину.

Вказує, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на рішення господарського суду Рівненської області від 10.03.2015р. у справі №918/1999/14 стосовно того, що начебто дане рішення підтверджує правомірність володіння відповідачем 1 залізобетонними виробами є недоречним, оскільки у даному рішенні взагалі не досліджуються і не наводиться висновок про правомірність набуття права власності відповідачем 1, так як спір вирішувався лише в рамках позовних вимог про спонукання до виконання договірних відносин відповідача 2, тобто виконання договору зберігання, який існував між ними.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.05.2016р. у справі №918/9/16 розгляд скарги відкладено на 30.05.2016р. об 12:00 год. та зобов'язано позивача, відповідача 1 надати суду відповідні докази, вказані в даній ухвалі суду.

26.05.2016р. від представника ПАТ "Рівнебуд", на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2016р., надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відповідних документів (вх. №14229/16).

Представники відповідача 2 та третіх осіб у судове засідання 30.05.2016р. не з'явилися, про час і місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення та реєстр на відправку рекомендованої кореспонденції від 23.05.2016р. (т. 2 а.с. 20, 23-24).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Норма статті 22 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що брати участь в господарських засіданнях - це право, а не обов'язок сторін.

Оскільки, явка представників відповідача 2 та третіх осіб в судове засідання обов'язковою не визнавалася, представники відповідача 2 та третіх осіб були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідача 2 та третіх осіб.

У судовому засіданні 30.05.2016р. представник позивача повідомив суд, що на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2016р. ПП "Вієта" було направлено на адресу Рівненського апеляційного господарського суду доповнення до апеляційної скарги.

Крім того, в процесі розгляду справи колегією суддів з'ясовано, що аналогічне доповнення до апеляційної скарги вже міститься в матеріалах справи, оскільки воно було подане ще у попередньому судовому засіданні 18.05.2016р.

Представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, а також доводи наведенні у доповнені до апеляційної скарги. Вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, тому просив суд його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Представник відповідача 1 заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги та доповнення до неї, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Рішення, прийняте судом першої інстанції, вважає законним та обгрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просив суд рішення господарського суду Рівненської області від 14.03.2016р. у справі №918/9/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1 у судових засіданнях, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 14.03.16р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (ч. 2 ст. 101 ГПК України).

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу (надалі ЦК) України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК (надалі - ГК) України, в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 13.07.2006р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія" (замовник) та Приватним підприємством "Вієта" (генпідрядник) укладено Договір №2-РнБ на організацію будівництва житлового будинку, за умовами якого генпідрядник зобов'язався власними силами та/або залученими силами та засобами збудувати та передати у встановлений строк замовнику об'єкт (7-9-поверховий житловий будинок із вбудованими приміщеннями громадського призначення, що зводиться на розі вул. Соборної та вул. Корольова в м. Рівне) відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та умов договору, а замовник зобов'язався надати генпідряднику будівельний майданчик та проектно-кошторисну документацію на об'єкт, прийняти збудований об'єкт та оплатити роботи генпідрядника (п. 1.1. договору; т. 1 а.с. 10-17).

Як було встановлено судом першої інстанції, підставою для звернення позивача з позовом слугувало те, що ним на виконання умов Договору №2-РнБ на організацію будівництва житлового будинку придбано залізобетонні вироби, які незаконно знаходяться у відповідачів (на підставі договору зберігання від 13.05.2013р.), тому позивач просив захистити його право власності, посилаючись на ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Позов про захист права власності, а саме витребування майна з чужого незаконного володіння, є речово-правовим і має відповідні підстави, які тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Зазначені позивачем правові підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

Зокрема, такими доказами можуть бути договори поставки, купівлі-продажу, видаткові накладні, акти прийому-передачі, банківські виписки, платіжні доручення тощо, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Однак, позивачем не надано як в суді першої так і апеляційної інстанції жодного документу, яким би стверджувалося придбання ним будівельних матеріалів, а отже, ним не підтверджено належними та допустимими доказами право власності на спірне майно, а тому говорити про порушення права та можливості його захисту у судовому порядку немає підстав.

Твердження апелянта стосовно накладних №120808 від 12.08.2008р. на суму 40 000,00 грн., №250108 від 25.01.2008р. на суму 50 000,00 грн., №28042008 від 28.04.2008р. на суму 70 000,00 грн., №200608 від 20.06.2008р. на суму 40 000,00 грн., №40708 від 04.07.2008р. на суму 111 050,40 грн., №260908 від 26.09.2008р. на суму 25 099,20 грн., на які він посилається, як на підтвердження права власності на спірне майно, слід зазначити наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та судом першої інстанції, по-перше, вартість товару та його перелік не у повному обсязі співпадає з тим майном, щодо якого заявлено позов; по-друге, самі лише накладні не дають можливості визначитися із тим, що товар за ним придбавався саме для будівництва житлового будинку, що був предметом Договору №2-РнБ на організацію будівництва житлового будинку від 13.07.2006р., а не будь-якого іншого будівництва (враховуючи, що основним видом діяльності позивача є будівництво та за відсутності, наприклад, товарно-транспортних накладних, договорів на перевезення, зважаючи, що місцезнаходження продавця за накладними м. Київ, а здійснення будівництва - м. Рівне), по-третє, за накладними неможливо встановити тотожність будівельних матеріалів, що є предметом позовних вимог (додатком) та предметом поставки (одні і ті ж матеріали).

Згідно п.п. 2.1.2. п. 2.1. Договору №2-РнБ на організацію будівництва житлового будинку від 13.07.2006р., генпідрядник зобов'язався здійснювати замовлення, постачання, контроль якості, розвантаження, складування та подачу на будівельний майданчик будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, будівельної техніки, устаткування й виробів.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.3. вказаного договору, генпідрядник виконує роботи за цим договором, використовуючи свої матеріали і своїми або залученими силами (засобами). Сторони передбачають можливість надання замовником деяких матеріалів для виконання передбачених договором робіт виключно за письмовою згодою генпідрядника.

У той же час, згідно з п. 5.1. вищевказаного договору, замовник здійснює фінансування будівництва поетапно, шляхом перерахування грошових коштів генпідряднику у порядку та в обсягах, визначених цим договором.

Відповідно до ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

У силу вимог ч.ч. 1, 4, 6 ст. 879 ЦК України, матеріально-технічне забезпечення будівництва покладається на підрядника, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін. У разі необхідності консервації будівництва з незалежних від сторін обставин замовник зобов'язаний оплатити підрядникові виконані до консервації роботи та відшкодувати йому витрати, пов'язані з консервацією.

З наведеного вбачається, що хоча матеріально-технічне забезпечення будівництва покладено на позивача, однак відшкодування витрат останнього (фінансування будівництва) здійснювалося замовником, а при консервації будівельних робіт замовник зобов'язаний був відшкодувати виконані до консервації роботи та відшкодувати позивачу витрати, пов'язані з консервацією.

Отже, позивач вправі вимагати стягнення із замовника будівництва вартості понесених ним витрат, якщо розрахунки не проведені у повному обсязі.

Встановлені факти у даній справі свідчать про те, що сторони за договором про організацію будівництва житлового будинку на розі вул. Соборної та вул. Корольова у м. Рівне неодноразово змінювалися.

Як вбачається з наданого в суді апеляційної інстанції Договору про заміну сторони "Замовник" в Договорі №1-РнБ про організацію будівництва житлового будинку на розі вул. Соборної та вул. Корольова у м. Рівне від 13.07.2006р., датованим 29.03.2012р. між ТОВ "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія" (старий замовник), Управлінням капітального будівництва Рівненського міськвиконкому (забудовник) та ПАТ "Рівнебуд" (новий замовник) укладений даний договір, згідно п. 1.1 якого, у порядку та на умовах, визначеним цим договором, старий замовник передає новому замовнику, а новий замовник приймає від старого замовника усі права та обов'язки сторони "Замовник" за договором №1-РнБ, внаслідок чого новий замовник замінює старого замовника як сторону "Замовник" в договорі №1-РнБ (т. 2 а.с. 7-8).

У відповідності до п. 1.2 договору, з моменту підписання цього договору новий замовник стає стороною "Замовник" Договору №1-РнБ з усіма правами та обов'язками передбаченими вказаним договором.

До нового замовника переходять усі функції замовника, зазначені в п. 2.1.1 договору №1-РнБ. Старий замовник передає новому замовнику виконані роботи та матеріали по будівництву житлового будинку за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 283 на загальну суму 7 340 215,33 грн. Суму 7 340 215,33 грн. слід розуміти як суму перерахованих на будівництво коштів, решта коштів 146 867,58 грн. - кошти оперативного резерву повертаються новому замовнику після вводу об'єкта в експлуатацію. Площі житлових та нежитлових приміщень, які передаються новому замовнику зазначені в п.п. 3, 4 додатку №2 до цього договору (п. 1.2.1 договору).

Згідно п. 1.3 вказаного вище договору, старий замовник передає забудовнику виконані роботи та матеріали по будівництву житлового будинку за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 283 на загальну суму 6 925 557,56 грн. Площі житлових та нежитлових приміщень, які передаються забудовнику зазначені в п.2 додатку №2 до цього договору.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що передача робіт і матеріалів визначених у п.1.2.1 та п. 1.3. цього договору на суму 14 265 772,89 грн., проведених за відповідними актами приймання-передачі, не являється відчуженням, а здійснено в порядку правлонаступництва.

Матеріали справи свідчать про те, що між ПП "Вієта" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія" наявні зобов'язання, які виникли на підставі договору зберігання будівельних матеріалів від 25.05.2012р. (т. 1 а.с. 18).

Згідно п. 1 вказаного вище договору вбачається, що власник передає, а зберігач приймає на зберігання збірні залізобетонні вироби та матеріали в кількості та асортименті відповідно до акту прийому-передачі, що є невід'ємною частиною цього договору.

В ОСОБА_2 прийому-передачі будівельних матеріалів від 25.05.2012р., який є додатком до договору зберігання від 25.05.2012р., вказаний перелік будівельних матеріалів, переданих на зберігання (т.1 а.с. 19-20).

Місцем зберігання будівельних матеріалів є будівельний майданчик незавершеного будівництвом житлового будинку у м. Рівне по вул. Соборна, 283. Строк дії договору: договір вступає в силу з моменту підписання та діє до повної передачі будівельних матеріалів власнику (п.п. 3, 4 договору).

У відповідності до п.п. 5-8 договору, зберігач має право передати на подальше зберігання будь-якій третій особі з обов'язковим повідомленням її про права власника на предмет цього договору. У випадку передачі будівельних матеріалів на зберігання третій особі зберігач повідомляє по це власника. У випадку отримання згоди власника на передачу на зберігання третій особі зберігач звільняється від відповідальності за втрату, пошкодження або знищення будівельних матеріалів. За невиконання чи неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з діючим законодавством України.

Частиною 1 статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ч. 1 ст. 944 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 951 ЦК України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Отже, у випадку втрати майна, переданого на зберігання, відповідальність несе зберігач, у даному випадку - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія", а належним способом захисту є відшкодування збитків у розмірі вартості втраченого майна.

Відповідно до ОСОБА_2 приймання-передачі від 01.06.2012р., який складений між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (управитель), Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія" (старий замовник), Управлінням капітального будівництва Рівненського міськвиконкому (забудовник), Приватним акціонерним товариством "Рівнебуд" (новий замовник), вбачається наступне (т. 1 а.с. 110-111).

Старий замовник передав, а новий замовник та забудовник прийняли будівельні матеріали з будівельно-монтажними роботами вартістю 14 265 772,89 грн. Управитель передав новому замовнику, а останній прийняв фінансові зобов'язання перед довірителями ФФБ в розмірі 7 340 215,33 грн. Старий замовник передав забудовнику (Управлінню капітального будівництва Рівненського міськвиконкому), а останній прийняв фінансові зобов'язання перед інвесторами в розмірі 6 925 557,56 грн.

Також, новому замовнику передано дефектний акт (додаток №1 від 01.06.2012р.), акт контрольного обміру виконаних робіт по будівництву будинку по вул. Соборна, 283 в м. Рівне (додаток №2 від 01.06.2012р.), перелік наявних будівельних матеріалів, які передаються новому замовнику (додаток №5 від 01.06.2012р.), в тому числі збірний залізобетон, та додатки №3 і №4 від 01.06.2012р., що містять відомості про оплату будівництва конкретних квартир довірителями.

Залізобетонні вироби обліковуються на балансі відповідача-1 та їх вартість включена з метою оподаткування до відповідної декларації з податку на прибуток підприємства.

З огляду на укладений 23.04.2013р. між ПАТ Рівнебуд" (попередній замовник), Управлінням капітального будівництва Рівненського міськвиконкому (забудовник), Концерном "Східно-Європейський будівельний альянс" (наступний замовник) Договору про заміну сторони "Замовник" в Договорі №1-РнБ про організацію будівництва житлового будинку на розі вул. Соборної та вул. Корольова у м. Рівне від 13.07.2006р., умовами якого передбачено, що попередній замовник передає наступному замовнику, а наступний замовник приймає від попереднього замовника усі права та обов'язки сторони "Замовник" за договором №1-РнБ, внаслідок чого наступний замовник замінює попереднього замовника як сторону "Замовник" у договорі №1-РнБ (п. 1.1. договору; т. 1 а.с. 127-129).

У відповідності до п. 1.2. вищевказаного договору, з моменту підписання цього договору наступний замовник стає стороною "Замовник" договору №1-РнБ з усіма правами та обов'язками, передбаченими вказаним договором.

Пунктом 1.2.1 договору, до наступного замовника переходять усі функції замовника, зазначені у п. 2.1.1 договору №1-РнБ. Попередній замовник передає наступному замовнику з відповідального зберігання на відповідальне зберігання виконані будівельно-монтажні роботи та використані матеріали в об'єкті незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: м. Рівне, вул. Соборна, 283, на загальну суму 7 340 215,33 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2013р. між ПАТ "Рівнебуд" (поклажодавець) та Концерном "Східно-Європейський будівельний альянс" (зберігач) укладено договір зберігання (т. 1 а.с. 122-123).

Відповідно до п. 1.1 договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання збірний залізобетон (надалі - майно) у кількості та вартістю відповідно до додатку №1 до цього Договору згідно із актом прийому - передачі, який є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 7.1 вказаного вище договору вбачається, цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1. договору зберігання зберігач зобов'язаний вжити всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання майна в період дії цього договору.

Пунктом 2.1.4 договору визначено, що зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцю за першою вимогою останнього.

Згідно з п. 3.1.1 вказаного договору, поклажодавець зобов'язаний надати зберігачу майно не пізніше, ніж через 10 днів після офіційного повідомлення зберігача.

Поклажодавець має право в будь-який час вимагати у зберігача повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні (п. 3.2. договору).

За п. 4.1 договору, за зберігання майна поклажодавець сплачує зберігачу кошти у розмірі 0,00 грн. в місяць.

На виконання умов договору зберігання поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання збірний залізобетон у кількості та асортименті відповідно до додатку №1 до договору зберігання від 13.05.2013р.

Як було встановлено судом першої інстанції, відповідач 1 неодноразово зверталося до відповідача 2 з вимогами про повернення майна, переданого йому на відповідальне зберігання, однак останні залишені відповідачем 2 без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим відповідач звернувся до господарського суду Рівненської області з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 10.03.2015р. у справі №918/1999/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.04.2015р., позов відповідача 1 до відповідача 2 про спонукання до виконання договірних зобов'язань задоволено, зобов'язано відповідача 2 повернути відповідачу 1 з відповідального зберігання в примусовому порядку майно відповідно до додатку №1 від 13.05.2013р. до договору зберігання від 13.05.2013р.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу (надалі -ГПК) України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання зазначеного вище рішення, державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.06.2015р. за номером ВП 47689546.

Державним виконавцем здійснено перевірку та складено акт від 11.06.2015р., за яким майно, яке необхідно повернути з відповідального зберігання, неможливо, оскільки останнє використане у будівництві житлового будинку по вул. Соборна, 283 та є його невід'ємною частиною. Вказаний акт складено, зокрема за участі директора позивача, про що свідчить його підпис на вказаному акті.

Враховуючи викладене, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" відділом ДВС Рівненського міського управління юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Таким чином, повернути будівельні матеріали, яких не існує в натурі, неможливо.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення іншої сторони про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, слід мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, слід виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Аналіз наведених вище доказів та законодавства свідчить про те, що ПП "Вієта" не надано належних та допустимих доказів у підтвердження його права власності на спірні будівельні матеріали. Будівельні матеріали, що були предметом договору зберігання будівельних матеріалів від 25.05.2012р. та договору зберігання від 13.05.2013р. не є ідентичними та тотожними, зокрема будівельні матеріали за договором зберігання від 13.05.2013р. (які позивач вважає тотожними своїм) використані у будівництві, тобто їх в натурі не існує (згідно акта державного виконавця від 11.06.2015р.), а відтак у будь-якому разі не може бути повернуто позивачу.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновкм суду першої інстанції стосовно того, що вибуття майна відбулося з волі позивача - ПП "Вієта" шляхом передачі його на зберігання третій особі - ТОВ "Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія" (договір зберігання будівельних матеріалів від 25.05.2012р.), тобто ґрунтувалося на договірних засад, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке регулює ці відносини. Так само на договірних засадах спірне майно вибуло з володіння третьої особи, тобто з її волі, і перейшло до відповідачів у справі (передача на зберігання у зв'язку із зміною сторони у договорі на організацію будівництва житлового будинку на розі вул. Соборної та вул. Корольова у м. Рівне), а отже підстави для застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України відсутні.

Як було зазначено вище, судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта про те, що вказаний у накладних асортимент, найменування залізобетонних виробів відповідає переданому на зберігання асортименту залізобетонних виробів за договором зберігання від 13.05.2013р., оскільки не весь асортимент, який перелічений у накладних відповідає асортименту залізобетонних виробів зазначених у Додатку №1 до договору зберігання від 13.05.2013р., крім того, наявна відмінність у ціні даних виробів.

Таким чином позивачем (він є одночасно і апелянтом) не доведено належними та допустимими доказами вину відповідачів у позбавленні його права власності на будівельні матеріали, які були предметом договору зберігання від 25.05.12р.

У відповідності до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Вієта" від 21.03.16р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 14 березня 2016 року у справі №918/9/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/9/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.