ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 922/6305/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

1-го відповідача - не з'явився

2-го відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс", м.Кривий Ріг (вх. №1025 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 03.02.16 у справі № 922/6305/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс", м.Кривий Ріг

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків

про стягнення 553246,33 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" (відповідача-1) заборгованість за товар, поставлений за договором поставки №14/0110 від 01.10.2014 р. у розмірі 105486,04 гривень, а також, 46547,21 грн. інфляційних, 3194,58 грн. 3% річних, 397018,50 грн. неустойки, та про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" (відповідача-1) та з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідача-2) 1000,00 грн. боргу, за умовами договору поруки від 01.10.2014 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.02.2016 року (суддя Аріт К.В.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж Плюс" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 105486,04 гривень боргу, 46547,21 гривень інфляційних, 3194,58 гривень 3% річних, 24838,96 гривень пені. Стягнуто солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж Плюс" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1000,00 гривень. В іншій частині - в позові відмовлено.

Перший відповідач, ТОВ "Гранд Престиж плюс", із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В обґрунтування викладених вимог скаржник посилається на порушення судом першої інстанції вимог щодо територіальної підсудності справи господарському суду. 1-й відповідач вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки розглянув зобов'язання сторін за іншим договором. Також, 1-й відповідач наголошує, що надані ним банківські документи підтверджують повне виконання зобов'язань по спірному договору № 14/0110, а також зазначає про відсутність підстав для стягнення інфляційних та відсотків річних. На думку скаржника, підтвердженням факту здійснення господарської операції є податкова накладна, які позивачем до суду не надавались.

Ухвалами Харківського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 та від 19.05.2016 розгляд справи відкладався..

ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу з наведеними відповідачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Разом з цим, позивач зазначив про те, що судом першої інстанції порушено ч. 4 ст. 231 ЦК України при визначенні суми неустойки, яка підлягає до стягнення, оскільки пеня розрахована судом від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а не від вартості договору, як передбачено п. 10.2 договору та ст. 231 ГК України.

ТОВ "Гранд Престиж плюс" в призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце судового розгляду справи перший відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням за № 007744/3 про вручення поштового відправлення уповноваженій особі ТОВ "Гранд Престиж плюс".

ФОП ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надав, в призначене судове засідання також не з'явився, причини його неявки суду невідомі. Направлена на адресу другого відповідача ухвала про призначення справи до розгляду повернулась до суду з позначкою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що представник ФОП ОСОБА_3 17.05.2016 був ознайомлений з матеріалами справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.10.2014 ФОП ОСОБА_2, як постачальник та ТОВ "Гранд Престиж плюс", як замовник, уклали договір поставки №14/0110, відповідно до умов якого позивач мав поставити металеві та протипожежні двері згідно специфікації загальною вартістю 433900,00 грн., в т.ч.72316,67 грн. ПДВ, а відповідач - прийняти та оплатити товар.

Згідно з п.п.4.1, 4.2. договору розрахунки між сторонами проводяться наступним чином:

- передплата у розмірі 70% від вартості договору перераховуються на розрахунковий рахунок постачальника у термін 3(трьох) банківських днів з моменту підписання сторонами договору;

- останні 30% перераховуються на розрахунковий рахунок постачальника у термін 5 (п'яти) банківських днів з моменту повідомлення замовника про готовність до вивозу товару зі складу постачальника.

Оплати проводяться згідно виставлених рахунків-фактур у національній валюті (гривні).

01.10.2014 року позивачем виставлено відповідачеві рахунок №127 від 01.10.2014 року на загальну вартість товару, який має бути поставлений за договором - 433 900,00 грн. (а.с.21).

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що в період з 03.10.2014 року по 03.11.2014 року позивачем виготовлено та поставлено відповідачеві товар відповідно до специфікації на загальну суму 433900,00 грн., що підтверджується накладними №98 від 03.10.2014р., №99 від 07.10.2014р., №102 від 10.10.2014р., №103 від 13.10.2014р., №108 від 17.10.2014 р., №111 від 24.10.2014р., №117 від 03.11.2014р. (а.с.22-28).

Проте, відповідач не виконав належним чином умови договору в частині повної оплати вартості поставленої продукції, в порядку, в строки та на умовах передбачених договором, не сплативши грошову суму у розмірі 106486,04 грн. В зв'язку з чим, за порушення грошового зобов'язання, позивачем нараховані відповідачу 46547,21 грн. інфляційних, 3194,58 грн. 3% річних, 397018,50 грн. неустойки.

Крім того, 01 жовтня 2014 року між позивачем і ФОП ОСОБА_3 (2-й відповідач) було укладено договір поруки, за яким 2-й відповідач поручається перед позивачем за виконання грошових зобов'язань 1-го відповідача, що виникли з оплати поставленого товару на підставі договору поставки №14/0110 від 01.10.2014.

Пунктом 1.2. вказаного договору сторони погодили, що даною порукою зобов'язання боржника, вказані у п.1.1 цього договору, забезпечуються лише частково в межах суми, яка становить 1000,00 грн.

Зазначені обставини стали підставою звернення позивача з позовом до господарського суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" заборгованості за товар, поставлений за договором поставки №14/0110 від 01.10.2014 р. у розмірі 105486,04 гривень, а також, 46547,21 грн. інфляційних, 3194,58 грн. 3% річних, 397018,50 грн. неустойки, та про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" та з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідача-2) 1000,00 грн. боргу, за умовами договору поруки від 01.10.2014.

Місцевий господарський суд, вирішуючи даний господарський спір,, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки товару та його отримання відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" заборгованості у розмірі 105486,04 грн. за отриманий ним товар.

Також, зважаючи на те, що відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання, керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в зазначеній частині, стягнувши з відповідача 46547,21 гривень інфляційних, 3194,58 гривень 3% річних.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 397018,50 грн., що відповідно до п. 10.2 договору обчислюється від суми договору, місцевий господарський суд встановив, що позивач не врахував при посиланні на ч. 4 ст. 231 ГК України, що Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", що розмір пені обчислюється саме від суми простроченого платежу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що пеня у заявлений позивачем період з 08.12.2014 р. по 08.06.2015 р. за подвійною обліковою ставкою НБУ підлягає задоволенню в сумі 24838,96 грн., в іншій частині у сумі 372179,54 грн. пені судом відмовлено, у зв'язку з невірним розрахунком та довільним, помилковим тлумаченням норм права.

Також, судом першої інстанції задоволені позовні вимоги про стягнення солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж Плюс" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1000,00 грн. з огляду на їх правомірність та обґрунтованість.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цілому дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу, пені, інфляційних та 3% річних.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Так, за своєю суттю між позивачем, ФОП ОСОБА_2, та 1-м відповідачем, ТОВ "Гранд Престиж плюс", склалися відносини з поставки товару за договором №14/0110 від 01.10.2014.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що одна сторона - постачальник зобов'язується передати у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму, що кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Здійснив аналіз наявних матеріалів справи, колегія суддів встановила, що 01.10.2014 року позивачем у відповідності до умов п. 4.2 договору виставлено відповідачеві рахунок №127 від 01.10.2014 року на загальну вартість товару, який має бути поставлений за договором - 433 900,00 грн. (а.с.21). Як вбачається із вказаного рахунку, він виписаний саме на вказаний вид товару та відповідну його кількість та вартість. Перелік товару, погоджений сторонами у специфікації до договору повністю ідентичний переліку товару, на оплату якого виписано рахунок №127 від 01.10.2014.

В рамках укладеного між сторонами договору №14/0110 від 01.10.2014 у період з 03.10.2014 року по 03.11.2014 року позивачем виготовлено та поставлено відповідачеві товар відповідно до Специфікації на загальну суму 433900,00 грн., що підтверджується накладними №98 від 03.10.2014р., №99 від 07.10.2014р., №102 від 10.10.2014р., №103 від 13.10.2014р., №108 від 17.10.2014 р., №111 від 24.10.2014р., №117 від 03.11.2014р. (а.с.22-28).

В подальшому повідомленням вих.№01-11/2014 від 05.11.2014 позивач повідомив 1-го відповідача про готовність до вивозу зі складу постачальника у м.Харкові товару та про необхідність здійснення доплати, згідно із п. 4.1. договору.

01.12.2014 року позивачем передано 1-му відповідачу товар, що підтверджується актами прийому-передачі б/н на суму 92300,00 грн. та 134400,00 грн.

Дослідивши надані позивачем копії видаткових накладних, актів прийому-передачі від 01.12.2014 колегія суддів вважає, що вони повністю відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять обов'язкові реквізити первинних документів, зокрема: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис осіб, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Також, вказані видаткові накладні та акти прйому-передачі засвідчені печаткою підприємств позивача та відповідача та містять посилання на виставлений позивачем рахунок № 127 від 01.10.2014.

В зв'язку з чим, колегія суддів приймає надані позивачем видаткові накладні в якості належних доказів на підтвердження здійснення поставки позивачем товару за договором та його отримання відповідачем.

Посилання відповідача на відсутність податкових накладних, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки видаткова накладна є первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». До того ж, наявні в матеріалах справи видаткові накладні та акти прийому-передачі є належними доказами у справі, які мають всі ознаки вільного волевиявлення сторін (засвідчені печатками та підписами уповноважених осіб). Факт отримання товару відповідачем жодним доказом не спростований.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Більш того, ч.1 та ч.2 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, оскільки факт поставки товару відповідачу товару за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами, тому у відповідача в будь-якому випадку виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару.

Згідно із п.п.4.1, 4.2. вказаного договору розрахунки між сторонами проводяться наступним чином:

- передплата у розмірі 70% від вартості договору перераховуються на розрахунковий рахунок постачальника у термін 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання сторонами договору;

- останні 30% перераховуються на розрахунковий рахунок постачальника у термін 5 (п'яти) банківських днів з моменту повідомлення замовника про готовність до вивозу товару зі складу постачальника.

Так, 1-й відповідач зобов'язаний був оплатити товар за актом прийому-передачі б/н від 01.12.2014 на суму 134 400,00 грн. у повному обсязі протягом 5 банківських днів з дня отримання повідомлення про готовність товару до вивозу, тобто до 05.12.2014 року.

1-і відповідач надав до суду платіжні доручення на підтвердження здійснення оплати поставленого позивачем товару за договором №14/0110 від 01.10.2014.

При дослідження платіжних документів (а.с. 66-72), судом встановлено:

- платіжне доручення № 650 від 03.10.2014р. на суму 89680,00 грн. за договором №14/0210 від 01.10.2014, згідно рахунку №126 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №661 від 08.10.2014р. на суму 100000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014, згідно рахунку №127 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №675 від 17.10.2014р. на суму 86413,96 грн. за договором № 14/0110 від 01.10.2014, згідно рахунку №127 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №684 від 27.10.2014р. на суму 16420,00 грн. за договором № 14/0210 від 01.10.2014, згідно рахунку №126 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №695 від 03.11.2014р. на суму 27000,00 грн. за договором №14/0210 від 01.10.2014, згідно рахунку №126 від 01.10.2014 та рахунку № 127 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №726 від 01.12.2014р. на суму 60000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014, згідно рахунку №127 від 01.10.2014;

- платіжне доручення №728 від 02.12.2014р. на суму 60000,00 грн. за договором №14/0110 від 01.10.2014, згідно рахунку №127 від 01.10.2014.

Випискою про рух грошових коштів на рахунку №959 в АТ "Прокредит Банк", одержувач ФОП ОСОБА_2 за період з 01.10.2014 р. по 31.12.2014 р., підтверджуються дати та суми здійснених відповідачем-1 платежів та призначення платежу, вказане відповідачем-1 при здійсненні сплати.

Відповідач стверджує, що зазначені суми платежів здійснені саме в оплату поставленого товару саме за договором № 14/0110 від 01.10.2014, та перераховані на рахунок позивача суми перевищують суму оплат, визначену позивачем в позові, в зв'язку з чим вважає, що зобов'язання відповідача є належно виконаним.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що між сторонами у справі існували тривалі правовідносини та були здійснені інші поставки, окрім спірної, що є предметом позовних вимог.

Так, відповідно до договору №14/0210 від 01.10.2014 згідно із специфікацією №1 до договору, був поставлений товар, а саме - двері металеві однопільні, ліві, заклеєні коленим склом 8 мм. у кількості 38 шт. - на загальну суму 112100,00 грн., на оплату якого виписано рахунок №126 від 01.10.2014. Як вбачається із вказаного рахунку, він виписаний саме на вказаний вид товару та відповідну його кількість та вартість (а.с. 97-100).

Як зазначає позивач, оплати за рахунком №126 від 01.10.2014 зараховані в оплату товару за договором №14/0210 від 01.10.2014, а оплати за рахунком №127 від 01.10.2014 - в оплату товару за спірним договором №14/0110 від 01.10.2014.

При цьому, за платіжним дорученням №695 від 03.11.2014 на суму 27000,00 грн., який містить посилання на рахунок №126 від 01.10.2014 та рахунок № 127 від 01.10.2014, за договором №14/0210 від 01.10.2014 зараховано 6 000,00 грн, а за договором № 14/0110 від 01.10.2014.

Отже, враховуючи, що проведені 1-м відповідачем оплати були здійснені за різними підставами призначення, відсутні підстави вважати, що всі вищезазначені платіжні доручення, на які посилається 1-й відповідач, стосуються саме договору № 14/0110 від 01.10.2014, що спростовує наведені 1-м відповідачем доводи про відсутність у останнього заборгованості за даним договором.

Посилання 1-го відповідача на незаконність розгляду судом першої інстанції правовідносин за договором №14/0210 від 01.10.2014, колегія суддів відхиляє, оскільки господарський суд, з дотриманням вимог ст. 43 ГПК України, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, дослідив надані позивачем докази, надав їм відповідну правову оцінку в контексті заявлених позовних вимог.

Таким чином, підсумовуючи викладене, судом апеляційної інстанції на підставі ретельної правової оцінки наявних у справі документів: договору, видаткових накладних, інших матеріалів справи достеменно встановлено та відповідачем належними доказами не спростовано суму заборгованості в розмірі 106 486,04 грн. За таких обставин, враховуючи доведеність факту поставки позивачем товару та його отримання 1-м відповідачем, останній не надав доказів погашення боргу, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення вартості поставленого та несплаченого 1-м відповідачем товару в розмірі 106486,04 грн.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи 01 жовтня 2014 року між позивачем і ФОП ОСОБА_3 (2-й відповідач) укладено договір поруки, за яким 2-й відповідач поручається перед позивачем за виконання грошових зобов'язань 1-го відповідача, що виникли з оплати поставленого товару на підставі договору поставки №14/0110 від 01.10.2014.

Пунктом 1.2. вказаного договору сторони погодили, що даною порукою зобов'язання боржника, вказані у п.1.1 цього договору, забезпечуються лише частково в межах суми, яка становить 1000,00 грн.

Посилання 1-го відповідача на нікчемність договору поруки від 01.10.2014, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, у зв'язку із відсутністю згоди 1-го відповідача на його укладення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, виходячи зі змісту статей 553, 554 ЦК України, у кредитора або поручителя відсутній обов'язок за договором поруки отримувати згоду боржника на укладання такого договору.

Таким чином, 1-й відповідач та 2-й відповідач є солідарними боржниками позивача на суму заборгованості у розмірі 1 000,00 грн., тому позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів 1000,00 грн. боргу є обґрунтованими.

Ооскільки матеріалами справи підтверджений факт наявності у 1-го відповідача заборгованості за договором №14/0110 від 01.10.2014 в розмірі 106 486,04 грн., основне зобов'язання забезпечено договором поруки в частині 1000,00 грн., позовні вимоги про стягнення з 1-го відповідача 105486,04 грн. боргу є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Наведені 1-м відповідачем доводи щодо порушення судом першої інстанції вимог щодо територіальної підсудності справи господарському суду, не заслуговують на уваги, оскільки згідно із ч.3 ст.15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Так як місцезнаходженням 2-го відповідача є місто Харків, що підтверджується матеріалами справи, то позивач мав право звернутися з позовом до господарського суду Харківської області.

В розумінні ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищевикладене, перевіривши періоди та суми нарахування суми інфляційних та річних на суму основного боргу в розмірі 106 486,04 грн., позовні вимоги в частині стягнення з 1-го відповідача 46547,21 грн. інфляційних та 3194,58 грн. 3% річних є такими, що підтверджуються матеріалами справи та відповідають діючому законодавству, у зв'язку з чим, підлягають задоволенню.

В спростування позиції 1-го відповідача щодо неможливості в даному випадку стягнення інфляційних та 3% річних одночасно з пенею, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, що обчислюється від суми договору, а не від прострочення платежів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, п.10.2. договору сторони передбачили, що у випадку, якщо після повідомлення про готовність товару до вивозу замовник, згідно із п.4.1. даного договору, не перераховує останні 30% грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, то замовник несе відповідальність у вигляді неустойки у розмірі 0,5% за кожний день прострочки від вартості договору.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання по оплаті у термін, встановлений договором, вимога по стягненню з відповідача неустойки (пені), інфляційних втрат, відсотків річних відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно наданому позивачем розрахунку, позивач просить стягнути з відповідача 397 018,50 грн., що складає 0,5% від вартості договору - 433 900,00 грн., за період з 08.12.2014 по 08.06.2015.

Однак, відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Ст. 3 цього ж закону передбачено, що розмір пені, передбачений ст.1, обчислюється саме від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, колегія суддів зазначає про помилковість позиції суду першої інстанції про те, що розмір пені повинен вираховуватись від суми простроченого платежу, що не відповідає положенням ч. 4 ст. 231 ГК України.

Так, згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у розмірі кратному до вартості товарів (робіт, послуг).

Умовами п. 10.2. договору передбачено розмір пені у відсоткову відношенні саме від вартості товару, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 231 ГК України .

Здійснивши перевірку розрахунку за вказаний позивачем період з 08.12.2014 по 08.06.2015, колегія суддів дійшла до висновку, що пеня у заявлений позивачем період з 08.12.2014 по 08.06.2015 за подвійною обліковою ставкою НБУ, від вартості договору, яка складає 433 900,00 грн., підлягає задоволенню в сумі 101 211,63 грн.

В частині стягнення пені в розмірі 295806,87 слід відмовити, як необґрунтованих та зайво нарахованих.

Отже, рішення господарського суду Харківської області від 03.02.2016 у справі № 922/6305/15 в частині відмови в стягненні пені в розмірі 76 372,67 грн. підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 76 372,67 грн.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Наведені 1-м відповідачем доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення господарського суду Харківської області від 03.02.2016 в апеляційному порядку та є такими, що спростовуються матеріалами та дійсними обставинами справи.

З огляду на зазначене та керуючись 32-34, 43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс", м.Кривий Ріг задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.02.2016 по справі № 922/6305/15 в частині відмови в стягненні пені в розмірі 76 372,67 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" пені в розмірі 76 372,67 грн. задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Престиж плюс" (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул.. Орджонікідзе, буд. 21, оф. 103, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61145, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 76 372,67 грн. пені.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.