Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

15 червня 2016 року Справа № 927/417/16

Позивач: Сільськогосподарський виробничий кооператив "Залузький",

вул. Молодіжна, 1, с. Залужжя, Теплицький район, Вінницька область, 23806

Відповідач: Публічне акціонерне товариство "Банк "Демарк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1,

вул. Реміснича, 28, м. Чернігів, 14000

Про визнання недійсним окремого положення кредитного договору.

Суддя Моцьор В.В.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність №б/н від 01 червня 2016 року), ОСОБА_3 голова правління,

відповідача: ОСОБА_4 (довіреність №01/20-15 від 01 березня 2016 року).

Рішення приймається після оголошеної в судових засіданнях 02 травня 2016 року та 09 червня 2016 року перерви на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 15 червня 2016 року на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Залузький" подано позов до Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк" про визнання недійсним з 30 січня 2015 року пункту 3.5.1 Кредитного договору №1-078 від 20 лютого 2013 року в частині нарахування відсотків на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі банківського року (360 днів).

Ухвалою суду від 17 травня 2016 року розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 02 червня 2016 року суд оглянув оригінали документів, доданих до позовної заяви та перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх, зокрема, тим, що пункт 3.5.1 Кредитного договору №1-078 від 20 лютого 2013 року не відповідає чинному законодавству; 30 січня 2015 року у відповідача було відкликано банківську ліцензію, проте відповідач продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом. В письмовому поясненні від 01 червня 2016 року, яке долучено судом до матеріалів справи, позивач вважає, що відповідач невірно трактує вимоги чинного законодавства та незаконно продовжує банківську діяльність від імені банку, що ліквідується; на думку позивача, відповідач не є належним кредитором по зобов'язанням з оплати процентів за період від початку процедури ліквідації та відкликання банківської ліцензії.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву від 10 травня 2016 року, який долучено судом до матеріалів справи, позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Свої заперечення відповідач обгрунтовував тим, що відкликання банківської ліцензії та початок процедури ліквідації банку не є підставою для припинення нарахування відсотків за користування кредитом. ОСОБА_5 та законом передбачено обов'язок боржника сплачувати проценти за весь період користування кредитними коштами. Відповідно до ст.46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Відповідач зауважив, що завершення нарахування та отримання процентів тягне за собою зменшення ліквідаційної маси.

08 червня 2016 року на електронну адресу суду (13 червня 2016 року поштовим зв'язком) від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач окрім заявленої вимоги просив суд визнати неправомірними дії ПАТ "Банк "Демарк" в частині нарахування з 30 січня 2015 року відсотків на фактичну суму заборгованості за пунктом 3.5.1 Кредитного договору №1-078 від 20 лютого 2013 року та зобов'язати ПАТ "Банк "Демарк" провести перерахунок процентів за вказаний період. Також, надійшло клопотання про витребування доказів у відповідача. Суд долучив документи до матеріалів справи. Суд відклав розгляд заяви про збільшення розміру позовних вимог до наступного судового засідання та відхилив клопотання про витребування доказів, оскільки позивачем не зазначено обставин, що перешкоджають наданню таких доказів.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Суд прийняв збільшення розміру позовних вимог, оскільки це не протирічить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України. Справа розглядається з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

20 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Демарк" (надалі банк, відповідач) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Залузький" (надалі позичальник, відповідач) укладено кредитний договір №1-078 (надалі договір) (а.с. 1-10).

Відповідно до положень та умов цього договору ОСОБА_5 відкрив позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 2400000,00грн. строком по 27 лютого 2014 року та графіком зниження ліміту кредитування, визначеного Додатком №1, який є невід'ємною частиною даного договору (п. 3.1 договору). Позичальник зобов'язаний погасити кредит у строк по 27 лютого 2014 року, шляхом перерахування коштів на рахунок, вказаний в п.3.8. цього ОСОБА_5. Строки передбачені цим договором, є обов'язковими для Позичальника (п.3.4.1).

Пунктом 3.5.1 договору сторони передбачили, що позичальник за користування кредитом сплачуватиме банку відсотки у розмірі 24% річних. Такі відсотки нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі Банківського року (360 днів у році) і підлягають сплаті в строк по останній робочий день звітного місяця. У випадку несплати процентів, сума боргу за відсотками відноситься на рахунок несплачених в строк відсотків. Відсотки, нараховані в кінцевий рахунок підлягають сплаті одночасно з поверненням кредиту.

В подальшому були укладені наступні договори про внесення змін до кредитного договору №1-078 від 20.02.2013 р.:

Договір №1 від 16.04.2013 р. За згодою сторін гі.3.1 кредитного договору був викладений в наступній редакції: "Відповідно до положень та умов цього ОСОБА_5 відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 2700000,00грн. (два мільйони сімсот тисяч гривень 00 коп.). строком по 27.02.2014 р. та графіком зниження ліміту кредитування, згідно з Додатком №2 до цього договору". За згодою сторін п.7.3 кредитного договору був викладений в наступній редакції: "у разі порушення графіку погашення кредиту, зазначеного в Додатку №2. Банк переносить залишок непогашеної в строк заборгованості за кредитом на рахунок прострочених кредитів, "У цьому разі Позичальник сплачує Банку за простроченою заборгованістю за кредитом підвищену процентну ставку - 40% річних" (а.с.82-83).

Договір №2 від 30.01.2014 р. За згодою сторін було змінено п.3.1. ОСОБА_5 та викладено в наступній редакції: "відповідно до положень та умов цього ОСОБА_5 відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 2400000,00грн. (два мільйони чотириста тисяч гривень 00 коп.), строком користування до 30.01.2015 р. та графіком зниження ліміту кредитування, визначеного Додатком №3, який є невід'ємною частиною цього ОСОБА_5" (а.с.84-85).

Договір №3 від 17.04.2014 р. За згодою сторін п.3.1 ОСОБА_5 був викладений в наступній редакції: "Відповідно до положень та умов цього ОСОБА_5 відкриває Позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 2800000,00грн. (два мільйони вісімсот тисяч гривень 00 коп.), строком користування по 30.01.2015 р. та графіком зниження ліміту кредитування, визначеного Додатком №4, який є невід'ємною частиною цього ОСОБА_5" (а.с.86-87).

Договір №4 від 30.07.2014 р. За згодою сторін п.3.5.1. викладений у наступній редакції: "Позичальник за користування кредитом сплачуватиме Банку відсотки у розмірі 24.0% річних, а починаючи з 28.07.2014 р. - у розмірі 26.0%річних. Такі відсотки нараховуються на фактичну суму заборгованості за Кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі Банківського року (360 днів у році) і підлягають сплаті в строк по останній робочий день звітного місяця. У випадку несплати процентів, сума боргу за відсотками відноситься на рахунок несплачених в строк відсотків. Відсотки, нараховані в кінцевий рахунок підлягають сплаті одночасно з поверненням кредиту (а.с.88).

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір залишається чинним до дати повної сплати позичальником заборгованості за кредитом та інших платежів відповідно до умов цього договору.

Крім того, відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обовязковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Так, рішенням Господарського суду Вінницької області від 22 жовтня 2015 року, встановлено, що ПАТ "Банк "Демарк" свої зобов'язання по кредитному договору №1-078 від 20 лютого 2013 року виконав в повному обсязі, кредитні кошти на загальну суму 4290000,00грн. перераховано 35-ти траншами на рахунки СВК "Залузький". Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував (а.с. 50-58).

Позивач вважає, що пункт 3.5.1 договору не відповідає чинному законодавству, оскільки 30 січня 2015 року у відповідача було відкликано банківську ліцензію і банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України може бути визнано судом недійсним повністю або в частині господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасником господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності). Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

В силу частини 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто для висновку про недійсність правочину необхідно встановлення порушень стороною (сторонами) саме на момент вчинення правочину, а не на стадії виконання його умов.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто недійсним може бути визнаний правочин, коли сторони при його укладенні не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

За змістом ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до умов ст.17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що на підставі Постанови Правління Національного банку України №66 від 30 січня 2015 року "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "Демарк" рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №18 від 30 січня 2015 року розпочато ліквідаційну процедуру Банку та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку ОСОБА_1 (а.с. 20).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №247 від 29 грудня 2015 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "Банк "Демарк" на один рік по 29 січня 2017 року включно (а.с. 21).

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року № v0220224-12 зі змінами та доповненнями (далі - Закон) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (ч.3 ст.1 Закону).

Згідно з ч.2, 8 ст.3 Закону Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є субєктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Керівними органами Фонду є адміністративна рада та виконавча дирекція.

Згідно зі ст.37 Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема,: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Відповідно до ст.46 Закону, з дня початку ліквідації Банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Статті 2, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачають обов'язок боржника сплачувати проценти за весь період користування кредитними коштами.

Судом встановлено, що умовами договору сторони передбачили, що позичальник за користування кредитом сплачуватиме банку відсотки (п.3.5.1 договору), кредитний договір №1-078 від 20 лютого 2013 року є дійсним та виконувався сторонами.

Уповноважена особа Фонду вирішила, що завершення Фондом нарахування та отримання процентів тягне за собою зменшення ліквідаційної маси, а тому суперечить одному з завдань Фонду - формування ліквідаційної маси, адже ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; водночас нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Тобто, наведена правова норма не містить імперативного припису щодо припинення нарахування банком відсотків (процентів) з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що пункт 3.5.1 кредитного договору №1-078 від 20 лютого 2013 року в частині нарахування відсотків на фактичну суму заборгованості за кредитом з 30 січня 2015 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведені обставини справи, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому останні судом визнаються такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1378,00грн. покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року.

Суддя В.В. Моцьор