ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа № 2-11/11 (2/1328/11/12)

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Бонк Т.Б.

Костів Т.С.

при секретарі Мазепа Н.В.

з участю представників:

від позивача: Котовщиков Р.А. - представник (довіреність в матеріалах справи), Медик О.І. - представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: Наконечна О.- А. Є. - представник (довіреність в матеріалах справи);

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_5 б/н від 14.03.2016р. (вх. № 01-05/1396/16 від 22.03.2016р.).

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.02.2016р.

у справі № 2-11/11(2/1328/11/12), головуючий суддя Сухович Ю.О., суддів - Кидисюк Р.А., Петрашко М.М.;

за позовом: ОСОБА_5, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база", м.Львів

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, м.Львів

про: стягнення 25% річних, інфляційних втрат

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.06.2012р. позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю та стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_5 1 5830615,80 грн. вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства 05.07.2005 р. відповідно до частки в статутному фонді в розмірі 25 %, з врахуванням 25 % річних за прострочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3 % річних нарахованих з 05.07.2006р. по 24.05.2012р., 1700 грн. витрат по сплаті державного мита та 56 125,81 грн. витрат на проведення експертиз та експертної оцінки.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 06.06.2012р. скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову та стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_5 1 1323 308 грн. вартості частини майна товариства, 1700 грн. судового збору та 12908,84 грн. витрат на проведення судових експертиз. Постановлено також стягнути з ТзОВ "Львівська гарнізонна база" в дохід державного бюджету України 34410 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги та стягнути з ОСОБА_5 на користь ТзОВ "Львівська гарнізонна база" 7914,30 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.10.2014 р. касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. та рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06.06.2012р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) в частині вимог ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано, справу № 2-11/11(2/1328/11/12) в означеній частині вимог передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. В решті постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) залишено без змін.

На новому розгляді спору, рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2015р. залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.05.2015р. позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_5 1 949 613,36 грн. 25% річних, 919 699,05 грн. інфляційних втрат, 1701,28 грн. судового збору, 55 194,07 грн. витрат за проведення судових експертиз. Крім того, стягнуто з ТзОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_5 34 977,68 грн. судового збору за подання касаційної скарги. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2015 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 року та рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2015 року у справі №2-11/11 (2/1328/11/12) скасовано, справу № 2-11/11 (2/1328/11/12) передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

У своїй постанові Вищий господарський суд України зазначив, що судам необхідно врахувати викладене, перевірити доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з вимогою про стягнення з відповідача 25 % річних та інфляційних втрат за період з 05.07.06 по 24.05.12 за порушення ним строків виплати позивачу вартості належної йому частки в майні ТОВ «Львівська гарнізонна база», правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Оскаржуваним рішенням господарського суду Львівської області від 29.02.2016р. у справі №2/11/11 (2/1328/11/12) (головуючий-суддя Сухович Ю.О., судді: Кидисюк Р.А., Петрашко М.М.) у задоволенні позову, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, про стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід Державного бюджету України судовий збірв сумі 28 693 грн. за подання касаційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 29.02.2016р. у справі № 2/11/11 (2/1328/11/12) скасувати з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі.

Так, апелянт вважає, що у зв'язку з тим, що строк позовної давності за основною вимогою на момент звернення позивача до суду не сплив, не пропущений також і строк позовної давності і за додатковими вимогами про стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань.

Крім того апелянт в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування судового рішення покликається на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлений обов'язок сплатити на користь позивача вартість частини майна товариства, а тому необхідно застосовувати ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Разом з тим, скаржник зазначає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції мав би самостійно визнати поважними причини пропуску позовної давності, оскільки порушене право позивача підлягає захисту і жодної заяви про це позивача не передбачено.

Також скаржник покликається на те, що після прийняття судом рішення по даній справі про стягнення основного боргу грошове зобов'язання відповідача не припинилося, оскільки позивач грошові кошти не отримав, а відтак він має право на нарахування передбачених ст. 625 ЦКУ відсотків річних та інфляційних втрат за весь період до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання божником.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 22.03.2016р. справу за № 2-11/11 (2/1328/11/12) розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Бонк Т.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.03.2016р. подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття апеляційної скарги до провадження, розгляд справи призначено на 18.04.2016 року.

В судовому засіданні ухвалами від в порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався до 16.05.2016р., до 23.05.2016р. та до 13.06.2016р.

На адресу канцелярії суду 18.04.2016р. поступив відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 13.06.2016р. зявилися представники позивача та відповідача.

Третя особа явку уповноваженого представника не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 13.06.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Львівська гарнізонна база" було створено в грудні 2002 року та його державна реєстрація була здійснена виконавчим комітетом Львівської міської ради 23 грудня 2002 року. Відповідно до Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база" в редакції, затвердженій загальними зборами учасників товариства 22 жовтня 2004 року, яка була зареєстрована 27 жовтня 2004 року і яка діяла станом на липень 2005 року, його учасниками були позивач ОСОБА_5 та третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 Статутний капітал товариства був сформований за рахунок вкладів учасників товариства в розмірі 16500 грн., де частка ОСОБА_5 склала 4125,00 грн., що становить 25% статутного капіталу, а ОСОБА_6 - 12375,00 грн., що становить 75% статутного капіталу.

Згідно наявної в матеріалах справи заяви 01.07.2005р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, якою позивач ОСОБА_5 повідомив загальні збори учасників ТОВ "Львівська гарнізонна база" про свій вихід із числа учасників даного товариства, а також просив провести з ним розрахунки в порядку ст. 54 Закону України «Про господарські товариства». і ст. 148 ЦК України шляхом передання йому майна товариства в натурі відповідно до його частки в статутному капіталі на момент виходу з товариства.

Як слідує із фактичних обставин та матеріалів справи, 01.07.2005р. ОСОБА_5 звернувся до ТзОВ "Львівська гарнізонна база" із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, якою позивач повідомив загальні збори учасників ТзОВ "Львівська гарнізонна база" про свій вихід із числа учасників даного товариства. Разом з тим, просив провести з ним розрахунки в порядку ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" і ст. 148 ЦК України, шляхом передання йому майна товариства в натурі, відповідно до його частки в статутному капіталі, розрахованої на момент виходу з товариства.

Пунктом 12.3 статуту (в редакції від 22.10.2004р.) передбачено, що учасник вважається таким, що вибув з товариства з наступного дня після подання заяви про вихід, якщо інший строк не передбачений в заяві. За бажанням учасника та за згодою товариства, частка може бути виділена в натурі. Виділення частки в натурі можливе з врахуванням інтересів збереження основної діяльності товариств (п. 12.12. статуту).

На загальних зборах учасників ТзОВ "Львівська гарнізонна база", які відбулися 05.07.2005р., було прийнято рішення про задоволення заяви ОСОБА_5 про вихід з ТзОВ "Львівська гарнізонна база" та вирішено провести виплату вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, грошовими коштами. Вказаним рішенням загальних зборів учасників ТзОВ "Львівська гарнізонна база" ОСОБА_5 у виплаті вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, шляхом передання майна в натурі, було відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням, позивач в липні 2005 року звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ТОВ "Львівська гарнізонна база" та ОСОБА_6 про скасування рішення загальних зборів товариства в частині відмови у виплаті вартості частини майна шляхом передання майна в натурі і виплаті частки в грошовому виразі та спонукання до виділення і передання частини майна товариства в натурі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2005 року, яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, в задоволеним позову було відмовлено.

Відповідно до п. 12.14 статуту (в редакції від 22.10.2004р.) розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. У разі порушення строку розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25% річних в судовому порядку (згідно до п. 12.14 статуту (в редакції від 22.10.2004р.).

У зв'язку із невиконанням обов'язку щодо сплати належної позивачу суми частки в статутному капіталі при виході учасника з товариства та, як наслідок, прострочення виконання зобов'язань у відповідності до приписів ст.625 ЦК України, позивач згідно заяви про зменшення позовних вимог (вх.№4655/15 від 12.10.2015р.) просить стягнути з відповідача 1 437 967,67 грн. з яких 992 481,00 грн. 25% річних за період з 24.05.2009р. по 24.05.2012р. та 445 486,67 грн. інфляційних нарахувань за період з 24.05.2009р. по 24.05.2012р.

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної частці позивача у статутному фонді товариства при його виході з товариства, у строки, визначені ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", зумовлює для ТОВ "Львівська гарнізонна база" наслідки, передбачені за прострочення грошового зобов'язання, встановлені ст. 625 ЦК України. Згідно з п. 12.14 статуту розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. У разі порушення строку розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25 % річних в судовому порядку.

З урахуванням прострочення виконання заобовязання у відповідності до приписів ст.. 625 ЦК України, позивач згідно заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача 1 437 967, 67 грн. з яких 992 481, 00 грн. 25 % річних за період з24.05.2009р. по 24.05.2012 р. та 445 486, 67 грн. інфляційних нарахувань за період з 24.05.2009р. по 24.05.2012р.

Згідно із ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" (в чинній редакції станом на 11.05.2005) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному (складеному) капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Статтею 148 Цивільного кодексу України (в редакції від 23.06.2005р.) передбачено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

У відповідності до пунктів 12.1., 12.2., 12.3., 12.5., 12.6., 12.8. Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база" (в редакції від 22 жовтня 2004 року), який був чинним станом на 05 липня 2005 року, учасник має право в будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників чи товариства. Вихід учасника - фізичної особи відбувається на підставі поданої товариству заяви про вихід, яка посвідчується нотаріально. Заява про вихід подається особисто або через представника. Учасник вважається таким, що вибув з товариства з наступного дня після подання заяви про вихід, якщо інший строк не передбачений в заяві. При виході учасника з товариства йому виплачується частина вартості майна товариства на день виходу, пропорційна його частці в статутному капіталі. Вартість частки визначається як частина власного капіталу товариства, пропорційна його частці в статутному капіталі відповідно до установчих документів в останній редакції. Вартість частки розраховується головним бухгалтером товариства за балансом, складеним на день виходу учасника. Вартість частки повинна бути розрахована і повідомлена учаснику, який виходить, у місячний строк з дня подання заяви про вихід. Якщо учасник не згідний з наданим йому розрахунком, він вправі звернутись до суду.

Розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. За порушення строків розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25% річних в судовому порядку (п. 12.14. статуту).

Згідно з вищенаведеним та заяви ОСОБА_5 про вихід з ТзОВ "Львівська гарнізонна база" від 01.07.2005 р., позивач вважається таким, що вийшов з числа учасників товариства з 02.07.2005р. Виплата частини вартості майна товариства, пропорційної його частці в статутному капіталі у встановлений строк - до 02.07.2006р., відповідачем проведена не була. Крім цього, відповідачем не було виконано вимог розділу 12 статуту товариства, зокрема, суду не подано доказів вчинення дій щодо оцінки майна, визначення частки позивача, у зв'язку з виходом його з товариства, надання такої інформації позивачу, та виплати йому його частки.

Станом на 05.07.2005 р. вартість частини майна ТзОВ "Львівська гарнізонна база" пропорційно частці позивача в статутному фонді (25 %) визначена в сумі 1 323 308 грн., яка була присуджена позивачу до стягнення з відповідача судовим рішенням у даній справі, що набрало законної сили у даній частині.

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному фонді товариства при виході з товариства, у строки, передбачені ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" та п. 12.14. статуту, зумовлює для ТзОВ "Львівська гарнізонна база" настання наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Вищого господарського суду від 15.10.2014р. у даній справі зазначено, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що п. 12.14 статуту ТзОВ "Львівська гарнізонна база" передбачено інший розмір процентів за несвоєчасну виплату вартості частки майна, тому подвійне нарахування позивачем процентів суперечить положенням ст. 625 ЦК України. Водночас, право позивача вимагати стягнення частини вартості майна та 25% річних за прострочку у виплаті належної суми грунтується на п.12.14 статуту ТзОВ "Львівська гарнізонна база".

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14 статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу. З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов'язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України "Про господарські товариства", а невиконання цього обов'язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Частиною 2 пункту 3.1. вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно ч.3. п.3.2. постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Водночас, у п. 12.14 Статуту ТзОВ "Львівська гарнізонна база" передбачено інший розмір нарахування процентів за несвоєчасну виплату вартості частки майна, а саме 25 % річних.

Позивач з врахуванням висновків Вищого господарського суду України викладених у постанові від 12.08.2015р. подав заяву про зменшення позовних вимог (вх.№4655/15 від12.10.2015р.) в якій просить стягнути з відповідача 1 437 967,67 грн., з яких: 992 481,00 грн. 25% річних за період з 24.05.2009р. по 24.05.2012р. та 445 486,67 грн. інфляційних нарахувань за період з 24.05.2009р. по 24.05.2012р.

Щодо висновку суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат заявлена позивачем із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності та без заявлення клопотань про визнання поважними причин пропуску такого строку, судова колегія зазначає наступне:

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що вимоги які заявив позивач з 2009 року по 2012 року при поданні позовної заяви ОСОБА_5 залишив за собою право уточнити позовні вимоги в подальшому при визнанні вартості майна товариства.

24.05.2012 року позивач заявив уточнення до позовних вимог про стягнення 25 % річних, індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 05.07.2006р. по 24.05.2012 р.

12.08.2015 року позивач з врахування вказівок Вищого господарського суду України подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача з 24.05.2009 року по 24.05. 2012 року 25 % річних та інфляційні нарахування.

При цьому, на дату подання первинного позову вартість майна товариства, з якого підлягала обчисленню сума, пропорційна частці позивача у статутному капіталі, та, відповідно, сума належних нарахувань, визначена товариством не була.

Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зважаючи на те, що вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат була заявлена під час розгляду справи судом першої інстанції по основній вимозі та прийнята до спільного розгляду із вимогою про стягнення належної позивачеві частки після отримання позивачем фактичних даних, необхідних для визначення суми таких позовних вимог, то скаржник безпідставно посилається на сплив позовної давності по вимогах про стягнення інфляційних втрат та 25 % річних.

Окрім цього, враховуючи зменшення позовних вимог позивачем з 24.05.2009 року по 24.05.2012 року, необхідно зазначити, що у випадку триваючого у часі невиконання грошового зобов'язання, застосування відповідальності передбаченою ст. 625 ЦК України, загальний 3-х річний строк позовної давності застосовується судом по відношенню до попереднього періоду нарахування і захист порушеного права позивача можливий до моменту його фактичного виконання в період останніх 3-х років.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Львівський апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення були доведені суду.

При подачі позовної заяви у листопаді 2006 року ОСОБА_5 було сплачено державне мито у розмірі 1 700 грн., згідно з підпунктом а) пункт 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», яким було визначено, що з позовних заяв справляється державне мито з наступними ставками - « 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

З 01.09.2015р. виступила в силу нова редакції ЗУ "Про судовий збір", якою було змінено розмір ставок судового збору.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2015 року підпункту 3.7 пункту 3 розмір судового збору у випадках подання апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, судовий збір за подання позову в яких було сплачено до 01.09.2015р., розраховується виходячи з суми судового збору, сплаченого при поданні позову. Цей розмір не підлягає перерахунку відповідно до нових ставок, визначених Законом.

Таким чином, відповідно до положень ЗУ "Про судовий збір" та Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2015 року, за розгляд позовної заяви стягується 1 700 грн. судового збору, який був сплачений у 2006 році при поданні позовної заяви та за розгляд апеляційної скарги стягується 1 870 грн. судового збору (110% від сплаченого у 2006 році державного мита у розмірі 1700 грн. за подання позову).

У постанові Вищого господарського суду України від 12.08.2015р. вказано, що враховуючи, що за результатами розгляду касаційної скарги ТОВ "Львівська гарнізонна база" ухвалені у справі рішення та постанова скасовані судом касаційної інстанції, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, то відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.15 "Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Коли ж приймається нове судове рішення апеляційної інстанції після скасування судового рішення місцевого господарського суду, або судом касаційної інстанції після скасування судових рішень судів нижчих інстанцій, то розподіл сум судового збору здійснюється постановою відповідно апеляційної або касаційної інстанцій, який прийняв нове рішення.

Як роз'яснено у п.п.3.4. п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.15 "Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України.

Суд першої інстанції, вирішив судовий збір стягнути за розгляд касаційної скарги з позивача в дохід Державного бюджету України. Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги задоволено, відповідно до ст. 49 ГПК України та п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.13 "Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України" судовий збір за розгляд касаційної скарги стягнути з відповідача у доход Державного бюджету.

Керуючись, ст. ст. 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 29.02.2016р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, про стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань задоволити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" (Код ) на користь ОСОБА_5 (індефікаційний номер НОМЕР_1) - 992 481,00 грн. 25% річних та 445 486,67 грн. - інфляційних витрат.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" (Код ) в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 28 693, 12 грн. за розгляд касаційної скарги.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" (Код ) на користь ОСОБА_5 (індефікаційний номер НОМЕР_1) 1 700 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" (Код ) на користь ОСОБА_5 (індефікаційний номер НОМЕР_1) 1 870 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги у Львівському апеляційному господарському суді.

8. На виконання постанови господарському суду Львівської області видати накази у відповідності до ст.116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 16.06.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Костів Т.С.