донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

15.06.2016 справа № 908/4027/14

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:Не зявився
від відповідача:ОСОБА_4 за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю проектно будівельне підприємство Азовінтекс, м. Маріуполь
на рішення господарського судуЗапорізької області
від18.01.2016 року
по справі№ 908/4027/14 (суддя: Попова І.А.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Транс-Сервіс-1, с. Ставчани Львівська область.
до Товариства з обмеженою відповідальністю проектно будівельне підприємство Азовінтекс, м. Маріуполь
простягнення 100 743,23 грн.

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" (далі «Позивач») просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю проектно-будівельного підприємства "Азовінтекс" (далі «Відповідач») три відсотки річних в розмірі 100 743,23 грн. за прострочення виконання зобов'язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач вчасно не виконав свого обов'язку щодо оплати послуг перевезення, наданих Позивачем, що підтверджено рішення третейського суду, який стягнув заборгованість з відповідача разом з пенею, інфляційними втратами та трьома відсотками річних, проте відповідачем рішення було виконано 10.12.2012, у зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу три відсотки річних на суму заборгованості з 23.08.2011 (дата, до якої позивачем було нараховано три відсотки річних, що були стягнуті рішенням третейського суду) по 10.12.2012.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.02.2015р. позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 90 807,46 грн. три відсотки річних, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 це рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нове, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.10.2015 р. зазначені судові акти скасовані, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Скасовуючи обидва судові акти, ВГСУ зазначив, що судами попередніх інстанцій не досліджено третейську угоду та питання правомірності вирішення у даній господарській справі заявленого позову.

При новому розгляді Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.01.2016 року у справі № 908/4027/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 100 543,73 грн. річних та 2 010,83 грн. судового збору. В іншій частині прозову відмовлено через пропущення строку позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції були невірно застосовані норми матеріального права.

Зокрема скаржник вважає, що судом була надана неправильна оцінка правовідношенням, що склалися між сторонами, відтак невірно визначений строк позовної давності.

Сторони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги Фізичної особи підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя.

Представник Позивача в судове засідання не зявився, поважність причин неявки суду не повідомив.

13.06.2016 року до канцелярії Донецького апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю проектно будівельне підприємство Азовінтекс супровідним листом № 522/215-ю від 10.06.2016 року надійшли пояснення по справі № 908/4027/14, які були досліджені судом та приєднані до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 18.01.2016 року у справі № 908/4027/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Позивача.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час вирішення спору по суті, судом першої інстанцій встановлено наступне.

Згідно п 6.1 укладеного сторонами Договору «транспортного перевезення» № 522/2010-4 (далі «Договір»), у звязку невиконанням умов якого виник спір, узгоджено, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього договору, або в звязку з ним (при укладенні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеним, визнанні недійсним та ін.) підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації Всеукраїнська інвестиційна асоціація, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів.

На підставі приписів цього пункту та у звязку із неналежними виконання Відповідачам умов Договору, Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація" від 01.09.2011 у справі №24/05.10 задоволено повністю позов Позивача та стягнуто на його користь з Відповідача 2 575 019,50 грн. основного боргу, 223 232,01 грн. пені, 240 172,12 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість у зв'язку з інфляцією, 104 199,14 грн. 3 % річних, 1 700 грн. сплаченого третейського збору за розгляд справи в третейському суді.

25 вересня 2012 р. на виконання зазначеного рішення Господарським судом Львівської області видано відповідний наказ у справі № 5015/5209/11.

12 грудня 2012 р. відділом примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Донецькій області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №34993941 на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" у звязку з фактичним виконанням боржником рішення в повному обсязі 10.12.2012 р.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація" від 05.03.2013 у справі №120/10.12 задоволено повністю наступний позов Позивача та стягнуто на його користь з Відповідача 100 743,23 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 23.08.2011 р. по 10.12.2012 р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 03.06.2013 р. залишеною без змін Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2013 р. та Вищого господарського суду України від 11.02.2014 р. у справі № 914/1576/13 це рішення третейського суду було скасовано.

Як зазначено у судових актах місцевого, апеляційного та Вищого господарського судів підставою для скасування рішення третейського суду було те, що у звязку з припиненням строку дії Договору припинилася дія третейського застереження, а позовна заява про стягнення трьох відсотків річних на підставі ст.. 625 ЦК України подана Відповідачем до третейського суду 04.10.2012 р. Докази укладення сторонами діючої третейської угоди на момент подання до третейського суду позовної заяви Позивача відсутні.

З огляду на такі обставини, місцевий господарський суд, розглядаючи спір у даній справі, дійшов висновку про те, що у звязку із припиненням третейського застереження, про що визначено у справі № 914/1576/13 спір у даній справі підлягає розгляду господарським судом за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія частково погоджується з таким висновком, з огляду на таке.

Як встановлено судом та сторонами не заперечується спір, який вник між позивачем та відповідачем із виконання зобовязань за Договором, був переданий на розгляд та розглянутий Постійно діючим третейським судом при Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна асоціація".

Скасовуючи рішення господарського суду Запорізької області від 18.02.2015 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 р. у даній справі ВГСУ у своїй постанові від 28.10.2015 р. зауважив, що:

«[...]Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч.1).

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (ч.4 ст.12).

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди (ч.5 ст.12).

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору (ч.5 ст.12). [...]

[...]Отже із встановлених судами обставин справи вбачається, що спір між сторонами уже переданий на розгляд третейського суду та розглянутий ним по суті, а вимоги, заявлені у даній господарській справі, є похідними від спору, що розглянутий третейським судом.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду (п.5 ч.1).

Таким чином можливість розгляду даного позову у господарському суді повязується із відсутністю третейського застереження [...].

[...]При цьому в постанові Верховного Суду України у справі № 910/8043/14 від 08.04.2015р. [...]зазначено, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Відповідно до вимог статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 Цивільного кодексу України, ст. 202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 зі справи №3-192-гс15 [...]

[...] Отже, за наявності третейської угоди між сторонами щодо передачі їх спорів до третейського суду, вона є обов'язковою для виконання сторонами, а встановивши, що спір між сторонами уже переданий на розгляд третейського суду та розглянутий ним по суті, а вимоги у даній господарській справі, є похідними від спору, що розглянутий третейським судом, суди повинні були дослідити третейську угоду, та дослідити питання правомірності вирішення у даній господарській справі заявленого позову, разом з тим на вищевказане уваги не звернули [...]».

Враховуючи застереження, висловлені ВГСУ у згаданій Постанові даний спір за нормами діючого національного Законодавства не мав би бути предметом розгляду у господарському суді, адже дія третейської угоди не може поширюватись лише на період строку дії договору, в якому мається таке третейське застереження.

Разом з тим, встановлено:

- існування іншої думки судової влади (місцевого господарського суду, апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України), висловленої у відповідних судових актах в межах справи 914/1576/13 з приводу строку дії третейської угоди та її поширення на правовідношення після закінчення строку дії договору, що містить таке третейське застереження, та

- визнання у межах справи № 914/1576/13 відсутності компетенції третейського суду стосовно спору про стягнення спірної суми річних.

За таких умов судова колегія з огляду на приписи Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») не вважає цілком обгрунтованим та справедливим дотримання формального підходу, висловленого у Постанові ВГСУ від 28.10.2015 р. у справі № 908/4027/14, оскільки припинення провадження у цій справі всупереч правової позиції, висловленої в межах справи № 914/1576/13, зробило б неможливим в подальшому звернення Позивача за захистом свого порушеного права, що є наслідком обмеження прав і законних інтересів Позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейський суд з прав людини (далі - «ЄСПЛ») (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації») щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції): «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової певності (юридичної визначеності).

З урахуванням усіх обставин справи, скасування рішення у цій справі лише з формальної підстави, на думку судової колегії, мало б наслідком спотворення зазначеного принципу, задекларований у ст.ст. 6 та 13 Конвенції, яка, відповідно до українського законодавства є частиною національного законодавства.

Так ЄСПЛ у своєму рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Єфименко проти України» чітко зауважив, що оскарження процедурних рішень чи питання суддів у справі призводять до подальшої затримки в провадженні (п. 64 Рішення).

Стаття 13 Конвенції гарантує ефективний засіб юридичного захисту в національному органі щодо стверджуваного порушення вимог відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції, а саме розглянути справу протягом «розумного строку» (п. 56 рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Пунктом першим статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 § 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Ческьої Республіки), § 49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обовязків». Таким чином, у статті 6 § 1 представлено «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36).

У рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року ЄСПЛ зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів[...]».

Тому, з огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що у даному випадку є цілком обгрунтованим, розумним та справедливим розгляд позовних вимог Позивача саме Державним господарським судом.

Стосовно заперечень Відповідача щодо пропущення Позивачем строку позовної давності судова колегія вважає цілком обгрунтованим висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування до даних правовідношень сторін загального трирічного строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно приписів ч. 1, ст. 909 Цивільного кодексу («ЦК») України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Тобто, визначальним у визначенні договору таким, що є договором про перевезення, є те, що він укладається між перевізником та вантажовідправником на користь вантажоодержувача.

Однак, з аналізу змісту укладеного сторонами Договору з урахуванням наявних у справі документів про його виконання, вбачається, що Відповідач за умовами цього Договору не є ні вантажовідправником, ані вантажоодержувачем відповідних вантажів. За умовами Договору Відповідач є лише замовником перевезення вантажу автомобільним транспортом та платником за ці послуги.

Відтак, Договір не є договором перевезення вантажу автомобільним транспортом у розумінні приписів ст. 909 ЦК України, а отже в даному випадку, до нього не можна застосувати п. 6, ч.2, ст. 258 ЦК України, щодо скороченого в один рік строку позовної давності.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, судова колегія дійшла висновку, що між сторонами виникли господарські відносини, які за своєю правовою природою охоплюються визначенням договору транспортного експедирування та регулюються нормами ст.ст. 929 935 ЦК України.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч.1, ст. 929 ЦК України).

До правовідносин, які виплавають з послуг експедирування законом встановлена загальна позовна давність, тривалістю у три роки (ч. 1, ст. 257 ЦК України).

За таких умов підстави для задоволення заяви Відповідача про застосування позовної давності до вимог Позивача під час розгляду справи судом першої інстанції були відсутні.

Отже, отримавши надані Позивачем послуги перевезення вантажу та не сплативши їх вартість своєчасно, Відповідач порушив вимоги Договору та вимоги діючого законодавства України.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Право кредитора вимагати сплату процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи місцевим господарським суд допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю проектно будівельне підприємство Азовінтекс залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 18.01.2016 року у справі № 908/4027/14 залишити без змін.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЗО;

1 ДАГС.