ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.06.16р. Справа № 904/344/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод", м. Авдіївка Донецької області

до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь Дніпропетровської області

про стягнення 4 967 236, 11 грн

Головуючий колегії: суддя - Воронько В.Д.

Члени колегії: судді - Фещенко Ю.В., Бондарєв Е.М.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник ОСОБА_1, довіреність № 229-4016 від 22.2011

за участю слухачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Авдіївський коксохімічний завод" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (відповідач) про стягнення 4 967 236, 11 грн неустойки за несвоєчасну оплату товару за договором поставки № 1044/13Сб/1400542.

09.03.2016 позивачем подано заяву "про уточнення розміру позовних вимог" від 29.02.2016 за вих. № 11/04/92, якою він фактично змінив предмет позову та заявив до стягнення 4 312 373,31 грн пені, 312 802,85 грн 3% річних та 2 084 465,99 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, надавши до суду розрахунок ціни позову станом н6а 15.01.2016, а також заявив клопотання продовжити строк розгляду справи на 15 днів та відкласти розгляд справи на іншу дату з метою надання додаткових доказів.

Враховуючи той факт, що зміна предмету позову подана до суду в силу приписів ст. 22 ГПК України до початку розгляду спору по суті, то така заява прийнята судом до розгляду.

Відповідачем 09.03.2016 надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про невірність розрахунків позивача через невірне зазначення вартості деяких партій товару, дат здійснення оплати за товар.

Ухвалою суду від 09.03.2016 задоволено клопотання позивача та продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 10.04.2016 включно.

16.03.2016 позивач надіслав до суду аналогічну заяву "про уточнення розміру позовних вимог" від тієї ж дати та за тим же самим вихідним номер, що і подана ним раніше заява, тобто 09.03.2016, разом з розрахунком ціни позову станом на 15.01.2016. Суд долучив заяву разом з розрахунком до справи, але не вбачає підстав для її повторного розгляду, оскільки така заява вже прийнята та враховується при вирішенні спору.

Не погодившись з нарахування позивача щодо заявленої суми неустойки 24.03.2016 відповідач подав до суду власний контррозрахунок пені, а також клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів. Позивач не заперечив проти задоволення цього клопотання. Проте, ухвалою від 24.03.2016 вказане клопотання було відхилено судом, оскільки розгляд справи вже був продовжений ухвалою суду від 09.03.2016, а повторне продовження строку розгляду справи не передбачене чинним законодавством України.

Позивач 11.04.2016 подав до суду заперечення на відзив, у яких повністю підтримав заявлені вимоги з урахуванням уточнення (зміни предмету) позовних вимог.

11.04.2016 відповідач подав клопотання, у якому просить суд зменшити на 50% розмір нарахування пені посилаючись на те, що період прострочення зобов'язання є невеликим, проте зазначив, що в нього скрутне матеріальне становище.

Крім того, подав клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання чинності рішенням господарського суду Донецької області № 905/1362/16 про визнання договору частково недійсним, посилаючись на пов'язаність між собою цих справ.

В ході судового засідання судом встановлено, що у зв'язку зі складністю спору необхідно призначити розгляд справи у колегіальному складі.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.04.2015 розгляд справи №904/344/16 призначено колегіально.

Відповідно до п.4 ст.15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на підставі розпорядження керівника апарату суду № 277 від 13.04.2016 автоматизованою системою визначено наступний склад колегії: головуючий колегії суддя - Воронько В.Д., судді Фещенко Ю.В., Бондарєв Е.М.

Судова колегія ухвалою від 14.04.2016 прийняла справу до свого провадження та відклала вирішення питання щодо розгляду заявлених відповідачем клопотань до наступного судового засідання.

Відповідач 11.05.2016 подав до суду відзив про зміну позовних вимог, у якому позовні вимоги не визнав з підстав неправомірності та необгрунтованості їх заявлення, вважає їх такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства України, у зв'язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні.

12.05.2016 позивачем подано пояснення, у яких останній не погодився з доводами відповідача щодо зменшення нарахованої суми пені та просив суд відмовити у його задоволенні. Оскільки зменшення пені, на думку позивача, поставить сторін у нерівні економічні умови та відповідач матиме пріоритетне становище у порівнянні з позивачем, хоча останньому доводиться долати значні перешкоди у своїй діяльності через проведення АТО та порушення інфраструктурних об'єктів на території Донецької області.

01.06.2016 відповідач на дав відзив на позовну заяву з контррозрахунком по спірним рахункам, за яким пеня складає 3 755 604,59 грн, 3% річних у сумі 272 130,05 грн та інфляційні втрати - 1 433 185,83 грн.

09.06.2016 на електронну поштову скриньку суду від позивача надійшла знову заява про уточнення позовних вимог та здійснений до неї розрахунок заявлених вимог. Вказана заява фактично є зменшенням позовних вимог, що у загальній сумі складає 6 187 316,05 грн, з яких: сума пені складає 4 309 980,71 грн, 3% річних - 312 675,33 грн та інфляційні нарахування - 1 564 660,01 грн.

Суд приймає заяву про зменшення позовних вимог до розгляду, вважає, що вона не суперечить ч. 4 ст. 22 ГПК України та є правом позивача, а отже враховується при вирішенні спору.

В ході судового розгляду стосовно клопотання відповідача про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням господарського суду Донецької області у справі № 905/1362/16 про визнання договору частково недійсним, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 79 ГПК, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з цією справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Суд не вбачає підстав для неможливості встановлення при розгляді цієї справи тих обставин, які можуть бути встановлені при розгляді справи №905/1362/16, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.

На підставі ст. 77 ГПК України у судових засіданнях оголошувались перерви: з 12.05.2016 до 07.06.2016 та з 07.06.2016 до 09.06.2016.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2013 між ПАТ "Авдіївський коксохімічний завод", (далі - постачальник, позивач) та ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" (надалі - покупець, відповідач), був укладений договір № 1044/13Сб/1400542 з протоколом розбіжностей (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язаний був поставити та передати у власність відповідача продукцію коксохімічного виробництва (далі - товар) у відповідності із сортаменом, якістю, строками, в об'ємі, за цінами та на умовах, передбачених в додатках (специфікаціях) до цього договору, які є невід'ємною його частиною, а покупець прийняти та оплатити цю продукцію відповідно до умов договору. Витрати з перевезення товару покладаються на покупця.

Ціна товару за одиницю та по позиціях вказується в додатку (специфікаціях) до діючого договору (п.3.1 договору).

Згідно п. 2.3. договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 01.01.2015, постачальник зобов'язується:

- поставити покупцеві товар, на умовах та у спосіб, зазначеними в специфікації (додатку) до договору. Умови постачання визначаються згідно Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкотермс-2010" у діючій редакції (надалі - Правила "Інкотермс 2010");

- повідомляти покупця про виконаних поставках товару протягом 1 робочого дня, а також протягом 5 днів з моменту поставки надати покупцеві наступні документи:

* Сертифікати якості;

* Рахунки-фактури на відвантажений товар (оригінал);

* Податкові накладні в електронній формі (через систему електронного документообігу MEDok, OPZ та інші) з дотриманням умов відносно реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних;

* Акти приймання-передачі товару (оригінал);

* Копії залізничних накладних, завірені печаткою вантажовідправника, та/або інші товаротранспортні документи.

Оригінали і копії вищевказаних документів передаються покупцю поштою (або службою кур'єрської доставки) або представнику покупця під підпис.

Пунктом 3.3 договору сторони погодили, що покупець сплачує кожну партію поставленого товару протягом 30 (тридцяти) банківських днів після отримання сканованих копій рахунків та податкових накладних на електронну адресу або шляхом засобів факсимільної печаті. Моментом отримання оригіналу рахунку для оплати покупцем є дата відправлення електронного повідомлення на адресу або дата відправки повідомлення факсимільним зв'язком на номер 0566 654-403.

На виконання умов договору протягом 2014 - 2015 років позивачем було поставлено відповідачу продукцію коксохімічного виробництва на загальну суму 76 594 189,30 грн та виставлено останньому рахунки-фактури на оплату товару.

Однак, незважаючи на встановлені умовами договору строки оплати поставленого товару, відповідач здійснив свої фінансові зобов'язання щодо оплати коксохімісної продукції, порушивши при цьому строки її оплати.

Систематичне порушення відповідачем строків оплати поставленої продукції призвело до нарахування позивачем штрафних санкцій, що і стало причиною звернення останнього до суду з цим позовом.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач заявив до стягнення 4 967 236,11 грн неустойки, нарахованої на суму просточеної оплати за кожним рахунком окремо, проте до початку розгляду справи по суті заявою від 29.02.2016 №11/04/92, поданою до суду 09.03.2016 та 16.03.2016 змінив предмет позову, заявивши 4 312 373,31 грн пені, 312 802,85 грн 3% річних та 2 084 465,99 грн інфляційних нарахувань. Вже під час судового процесу заявою від 09.06.2016 № 11/04/337, поданою до суду 09.06.2016, позивач зменшив розмір заявлених позовних вимог, а отже предметом цього спору є пеня у сумі 4 309 980,71 грн, 3% річних у сумі 312 675,33 грн та інфляційні нарахування в сумі 1 564 660,01 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову частково з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару та його отримання відповідачем підтверджений матеріалами справи та останнім не оспорюється.

Проте, відповідач не визнає своєї вини у порушенні ним строків оплати товару. За його твердженнями саме позивачем не було вчасно виконано своїх обов'язків, передбачених п. 2.1 договору, щодо надання відповідачу сканованих копій податкових накладних на товар, що поставляється. Цей факт, на думку відповідача, свідчить про не виникнення у останнього обов'язку з оплати товару та унеможливлює здійснення прострочення відповідної оплати.

Доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки по кожній господарській операції по якій виникла заборгованість останнього за договором постачання сторонами підписувалися акти прийому-передачі товарів, додатками до яких були в тому числі і відповідні рахунки фактури на оплату за поставлений товар. Відповідно, підписуючи акт прийому-передачі товару відповідач разом з тим підтвердив про отримання і документів, які є додатками до цього акту, зокрема і відповідного рахунку-фактури. До жодного із актів відповідачем не надавались заперечення та не робились відповідні відмітки на ньому. Слід зауважити, що дата акту прийому-передачі і дата рахунку фактури по кожній операції є однаковими.

Таким чином, позивачем доведено, що ним були виконані всі умови договору постачання щодо надання документів на оплату товару.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриману ним коксохімічну продукцію, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1 564 660,01 грн суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом п.8.2 договору сторони дійшли згоди про те, що за порушення встановленого договором строку оплати поставленої продукції, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику від вартості неоплаченого товару пеню за кожен день прострочки оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочки.

Перевіривши розрахунок пені на суму 1 564 660,01 грн наданий позивачем та контррозрахунок щодо якої здійснений відповідачем, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що позивачем під час здійснення розрахунку допущено ряд помилок, які полягають у тому, що за деякими рахунками ним невірно визначений останній день настання строку оплати, чим порушив положення ст. 253 Цивільного кодексу України, за якими перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

А відтак, суд погоджується з доводами відповідача щодо безпідставності нарахування пені за наступними рахунками:

- № 90273209 від 07.06.2015, дата настання оплати по ньому - 24.07.2015 (у розрахунку позивача - 17.07.2015). Даний рахунок був сплачений 21.07.2015;

- № 90288177 від 08.06.2015, дата настання оплати по ньому - 24.07.2015 (у розрахунку позивача - 20.07.2015). Даний рахунок був сплачений 21.07.2015;

- № 90288873 від 06.06.2015, дата настання оплати по ньому - 24.07.2015 (у розрахунку позивача - 17.07.2015). Даний рахунок був сплачений 21.07.2015;

- № 90388165 від 29.07.2015, дата настання оплати по ньому - 15.09.2015 (у розрахунку позивача - 10.09.2015). Даний рахунок був сплачений 16.09.2015 п/д 182850;

- № 90390879 від 31.07.2015, дата настання оплати по ньому - 15.09.2015 (у розрахунку позивача - 14.09.2015). Даний рахунок був сплачений 16.09.2015;

- № 90391107 від 30.07.2015, дата настання оплати по ньому - 15.09.201 5 (у розрахунку позивача - 11.09.2015). Даний рахунок був сплачений 16.09.2015.

З огляду на що суд виключив з розрахунку пені вищевказані рахунками, оскільки за ними не було прострочення оплати поставленого товару.

Крім того, слід зазначити, що строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення неустойки (штрафа, пені) визначається п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України та складає 1 рік.

Враховуючи відсутність з боку відповідача заяви в порядку ст. 267 Цивільного кодексу України вимоги щодо її нарахування на суму простроченої оплати за кожним рахунком окремо суд вважає обгрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача пеню за загальний період з 27.11.2014 по 15.01.2016 у загальній сумі 3 755 604,59 грн.

Проте, слід зазначити, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 50%, розглянувши яке суд дійшов наступного.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом взято до уваги наведені відповідачем доводи в підтвердження винятковості випадку та об'єктивності причин. Однак, врахувавши те, що сторони здійснюють свою діяльність в одному економічному просторі і негативні явища в економіці мають вплив на обидві сторони, судом задовольняється клопотання частково, шляхом зменшення розміру пені на 30%.

Таким чином, сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача складає 2 628 923,21 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за кожним рахунком окремо за загальний період з 27.11.2014 по 15.01.2016, що у загальній сумі складають 312 675,33 грн та інфляційні втрати за аналогічний період у загальній сумі 1 564 660,01 грн.

Відповідач частково не погодившись з нарахованими позивачем штрафними санкціями здійснив їх власний розрахунок, але лише за спірними рахунками, за якими 3% річних складають 267 605,66 грн, а інфляційні втрати (за рахунками: № 90073565, № 90127703, № 90128453 та № 90148175) у сумі 89 571,67 грн.

Враховуючи викладену правову норму, перевіривши здійснені розрахунки сторін, суд погоджується з контррозрахунками відповідача, вважає їх обгрунтованими та вірними, тому 3% річних підлягають до стягнення у загальній сумі 272 130,05 грн за період з 27.11.2014 по 15.01.2016, а інфляційні нарахування у загальній сумі 1 433 185,83 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення пені у сумі 2 628 923,21 грн, 3% річних у сумі 272 130,05 грн та інфляційних нарахувань у сумі 1 433 185,83 грн; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 81 913,80 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.7 ст.84 ГПК України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету. Водночас в абзаці 3 підпункту 5.2 пункту 5 пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вказано, що про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розмір судового збору, сплачений позивачем у загальній сумі 100 660,00 грн, тоді як у відсотковому співвідношенні до ціни позову (з урахуванням зменшення) - становить 92 809,74 грн. Тобто, на даний час існує переплата судового збору в розмірі 7 850,26 грн, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

З огляду на вищевикладене у разі подання заявником клопотання, судовий збір у розмірі 7 850,26 грн, перерахований за платіжними дорученнями: № НОМЕР_1 від 12.01.2016 на суму 75 000,00 грн та № НОМЕР_2 від 25.02.2016 на суму 25 660,00 грн, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи, підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України у зв'язку із його переплатою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310, ідентифікаційний код 00186520) на користь Публічного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" (86065, Донецька область, м. Авдіївка, проїзд Індустріальний, 1, ідентифікаційний код 00191075) пеню у сумі 2 628 923,21 грн, 3% річних у сумі 272 130,05 грн, інфляційних нарахувань у сумі 1 433 185,83 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 81 913,80 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 10.06.2016.

Головуючий колегії ОСОБА_4

Суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Е.М. Бондарєв