ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Справа № 904/9013/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Кривда Д.С., Борденюк Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного підприємства Фірми "МГТ" на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 у справі № 904/9013/15 господарського суду Дніпропетровської області

за позовомприватного підприємства Фірми "МГТ"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Атомбудгруп"
простягнення 13 900 грн.,
представники сторін у судове засідання не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року приватне підприємство Фірма "МГТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Атомбудгруп" про стягнення 13 900 грн. заборгованості за договором № 21/08 перевезення вантажів автомобільним транспортом від 21.08.2015.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 13 900 грн. заборгованості.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 рішення місцевого господарського суду скасовано і прийнято нове про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить її скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між приватним підприємством Фірмою "МГТ" (перевізником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Атомбудгруп" (замовником) 21.08.2015 укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом № 21/08, за умовами якого перевізник прийняв на себе зобов'язання надати послуги замовнику з перевезення вантажу своїми автомобілями, а замовник - забезпечити наданий транспорт в режимі роботи, обумовленому договором, та оплатити перевезення вантажу.

Згідно з п. 1.4 договору послуги надаються автомобілями: MAN TGA 33.350 д/н АЕ3321НВ - 25т.; MAN TGA 41.360 д/н АЕ8791НА - 30т.; Hania ZZ3315S3065B д/н АЕ0887ЕС - 30т. Сума договору визначається виходячи з кількості змін. Вартість однієї зміни складає (10 годин) 2 000 грн.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що перевезення вантажів здійснюється перевізником 20 годин на добу, у дві зміни.

За умовами п. 3.3 договору вантаж, який передається замовником до перевезення, повинен бути доставлений у місце призначення в узгоджені строки.

Відповідно до п. 3.5 договору по закінченню зміни водії перевізника зобов'язані підписати у замовника товарно-транспортну накладну, підтверджуючу об'єм перевезення.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки між перевізником та замовником здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на рахунок перевізника протягом 3 календарних днів після підписання акта виконаних робіт. Акт виконаних робіт підписується кожні 7 днів наданих послуг перевезення.

Як зазначає позивач, у період з 23.08.2015 по 31.08.2015 ним відпрацьовано 69,5 годин на загальну суму 13 900 грн., про що 05.09.2015 на адресу відповідача надіслано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 19 від 31.08.2015 та рахунок № 10 від 02.09.2015 на суму 13 900 грн.

Відповідач зазначений акт не підписав, заборгованість не сплатив, що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та приймаючи нове - про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які він послався в обґрунтування своїх вимог, зокрема факту надання відповідачу послуг за договором, з огляду на що позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду з огляду на таке.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідно до п. 2.1 договору замовник зобов'язаний щоденно, не пізніше 08.00 години видати завдання на перевезення вантажу, які повинні супроводжуватися детальною інформацією про місця завантаження та розвантаження, з зазначенням об'єму.

Крім цього, згідно з п. 2.4. договору замовник зобов'язаний надати водію-експедитору необхідні документи на перевезення (накладну, перепустку на право в'їзду та виїзду на необхідну територію і т.п.), по закінченню зміни підписати та видати товарно-транспортну накладну.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, передбачені ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в касаційній інстанції та беручи до уваги встановлені судом апеляційної інстанції обставини, що позивачем не надано суду завдання відповідача на перевезення вантажу (п. 2.1 договору); накладних, перепусток на право в'їзду/виїзду з необхідної території, товарно-транспортних накладних, які б підтверджували об'єм перевезення (п. 2.4 договору), акта здачі-приймання спірних послуг, підписаного відповідачем (п. 4.1 договору), що є підставою для здійснення розрахунку замовником за отримані послуги, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду про недоведеність позивачем обставин, на які він послався в обґрунтування своїх вимог, зокрема факту надання відповідачу послуг за договором, та, як результат - про відмову у задоволенні позову.

Крім цього, як встановлено апеляційним господарським судом, з наданих позивачем доказів, а саме змінних рапортів, подорожніх листів вантажного автомобіля, звіту з журналу подій не вбачається, що послуги отримані відповідачем, враховуючи його заперечення щодо підписання документів, в яких не зазначено біля підпису особи у розділі "замовник" її прізвища, ім'я, по-батькові, посади; такий підпис не скріплений печаткою відповідача, не вказано, на підставі якого документу (довіреність тощо) діє така особа, що унеможливлює її ідентифікувати як повноважну особу відповідача при здійсненні господарських операцій.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та/або процесуального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі перегляду справи в касаційній інстанції.

Керуючись ст. ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Кривда Д.С.

Борденюк Є.М.