КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Справа№ 910/97/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Павлунько В.М. - представник;

від відповідача: Безвершенко В.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 14.03.2016р.

у справі № 910/97/16 ( суддя Ю.М.Смирнова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська торгівельно - інвестиційна компанія"

про стягнення 76 202,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська торгівельно-інвестиційна компанія" заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00003829 від 30.11.2011 у розмірі 10543,25 грн., інфляційних втрат у розмірі 1845,07 грн., 3% річних у розмірі 204,51 грн., пені у розмірі 528,61 грн., заборгованості по сплаті реєстраційного платежу у розмірі 1324,98 грн., витрат позивача згідно з п.п.2, 6.1. загальних умов договору лізингу (в тому числі за послуги з адміністрування та обслуговування) у розмірі 9516,62 грн., суму витрат згідно з п.12.9 загальних умов договору лізингу (упущена вигода) у розмірі 44317,61 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1921,47 грн., 6000,00 грн. витрат на оплату юридичних послуг.

Рішення Господарського суду м. Києва від 14.03.2016р. у справі № 910/97/16 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, дійсним обставинам справи.

Позивач вважає, що його дії стосовно зарахування суми переплати в рахунок погашення витрат позивача в порядку п. 8.2.3. Договору про фінансовий лізинг є обґрунтованими та такими, що узгоджені з нормами цивільного та господарського матеріального права та умовами Договору про фінансовий лізинг № 00003829 від 30.11.2011 року, а висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються виключно на власному переконанні особи, уповноваженої на вчинення правосуддя.

На думку позивача виставлення 06.03.2015 року рахунку № 00263561 на оплату лізингових платежів, який залишився неоплачений відповідачем, є законним, а твердження ТОВ «Порше Лізинг Україна» про наявність заборгованості за лізинговим платежем узгоджене з вимогами чинного законодавства відповідає об'єктивним обставинам справи.

Апелянт також зазначає, що повноважний представник позивача не був присутнім у судовому засіданні під час винесення орішення, оскільки брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у Шевченківському районному суді м. Києва, а тому не зміг надати суду документи про зарахування коштів у розмірі 13 844, 38 грн. як погашення витрат в порядку п.8.2.3. договору про фінансовий лізинг, які місцевий суд зобов»язав надати в судове засідання.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія встановила наступне.

30.11.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська торгівельно-інвестиційна компанія" (лізингоодержувач, відповідач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00003829 (договір, контракт), відповідно до умов якого об'єктом лізингу виступав транспортний засіб типу VW CaddyGP Kombi 2.0 І TDI, рік виробництва 2011, шасі №WV2ZZZ2KZCX051460, двигун №CLC033649, лізингоодержувач придбаває об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем, поручитель ОСОБА_4, вартість об'єкту лізингу склала еквівалент 24500,00 доларів США, авансовий платіж еквівалент 4900,00 доларів США, обсяг фінансування еквівалент 19600,00 доларів США, залишкова вартість еквівалент 0,00 доларів США, кількість лізингових платежів: 60, строк лізингу (місяців): 60, лізинговий платіж еквівалент 581,58 доларів США, адміністративний платіж еквівалент 367,50 доларів США, процентна ставка змінна відповідно до п.6.4.2 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Додатком до договору про фінансовий лізинг №00003829 від 30.11.2011 (додаток) визначено Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу.

Об'єктом лізингу за договором визначено транспортний засіб VW CaddyGP Kombi 2.0 І TDI, 2011 року виробництва, номер кузова № WV 2ZZZ2KZCX051460 (далі - об'єкт лізингу).

Відповідно до п.3.3. додатку до договору лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного українського законодавства та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу у відповідності до цього контракту.

Пунктом 3.4. додатку до договору сторони погодили, що після завершення строку лізингу за контрактом лізингоодержувач придбаває об'єкт лізингу у Порше Лізинг Україна за купівельною ціною, що буде визначена Порше Лізинг Україна з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають здійсненню за цим контрактом. За умови повної сплати лізингоодержувачем лізингових платежів та інших платежів, що підлягають виплаті за цим контрактом, Порше Лізинг Україна приймає рішення про визначення купівельної ціни у розмірі вартості об'єкта лізингу, як це визначено у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а сплачені лізингоодержувачем авансовий платіж та платежі, що відшкодовують частину вартості об'єкта лізингу, будуть зараховані у сплату купівельної ціни. У разі неповної сплати лізингоодержувачем будь-яких платежів за контрактом, розмір купівельної ціни буде відповідним чином збільшений.

Відповідно до п. 6.1 додатку до договору для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме на користь Порше Лізинг Україна платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контакту, та інших положень контракту, кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом. Нижчезазначені витрати не включаються до лізингових платежів: будь - які податки, що можуть застосовуватися до контракту після його виконання або в будь - який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання. Такі витрати підлягають сплаті лізингоодержувачем на користь Порше Лізинг Україна. У разі, якщо Порше Лізинг Україна понесло такі витрати, лізингоодержувач зобов'язується компенсувати суму таких витрат у повному обсязі протягом 3-х робочих днів з моменту відправлення Порше Лізинг Україна відповідної вимоги лізингоодержувачу.

Пунктом 6.3 додатку до договору сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь Порше Лізинг Україна, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті), встановленого Національним банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) з купівлі та продажу Євро/доларів США до української гривні (надалі - "обмінний курс"), як буде обрано за рішенням Порше Лізинг Україна, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в Контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.5 додатку до договору лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг України у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Пунктом 8.2 додатку до договору передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу (п.п.8.2.1); штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (п.п. 8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за 3 вимогу (п.п.8.2.2); компенсація будь - яких витрат, понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту (п.п.8.2.3). Вищезазначені штрафні санкції підлягають виплаті лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги Порше Лізинг Україна, незважаючи на можливе розірвання контракту Порше Лізинг Україна.

Згідно пункту 8.3 у випадку, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, Порше Лізинг Україна має право: надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, Порше Лізинг Україна надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, Порше Лізинг Україна має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом (п.8.3.1), якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), Порше Лізинг Україна має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса (п.8.3.2).

Строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Строк лізингу починається з дати підписання акта приймання - передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу (п.п.12.1, 12.2 додатку).

Пунктом 12.9 додатку визначено, що у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2., а також якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

У будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, Порше Лізинг Україна прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка об'єкта лізингу, доставка об'єкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування, тощо), штрафи, витрати на правову допомогу (п.12.10 додатку).

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п.12.13 додатку).

Незалежно від завершення виконання цього контракту або проведення операцій, запланованих в рамках цього контракту, усі витрати та збитки (включаючи ті з них, що пов'язані з виплатою гонорарів за юридичні та фінансові консалтингові послуги), завдані у зв'язку з укладенням або виконанням цього контракту, а також операціями, запланованими в рамках виконання цього контракту, відшкодовуються стороною, яка завдала такі збитки (п.16.1 додатку).

Проте, як виняток, усі збори, податки, гонорари, грошові штрафи та інші витрати, що пов'язані з контрактом і можуть виникати протягом строку дії контракту, виплачуються або відшкодовуються виключно лізингоодержувачем (п.16.2 додатку).

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) сторони погодили графік та розмір сплати лізингових платежів ( а.с. 31-34).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" передало, а відповідач прийняв предмет лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Kombi 2.0 І TDI вартістю 196490,00 грн., що підтверджується актом прийому - передачі від 27.12.2011.

Як пояснив представник позивача на адресу відповідача були направлені відповідні вимоги (нагадування про несплату), а саме: від 16.10.2014, від 04.11.2014, від 17.11.2014, від 03.12.2014, від 19.12.2014, від 08.01.2015, від 19.01.2015, від 04.02.2015, від 17.02.2015 з метою сплати відповідачем простроченої заборгованості, захисту своїх прав та запобіганню нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання

17.02.2015 позивачем на адресу відповідача надіслана вимога №00003829 про сплату заборгованості за договором у розмірі 92295,81 грн., повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Відповідачем було сплачено на користь позивача 106 140,19 грн. по рахунку від 18.02.2015, що підтверджується банківською випискою від 23.02.2015.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 02.03.2015 у відповідача перед позивачем була наявна переплата в розмірі 13844,38 грн., яку відповідач листом за вих. №24 від 03.03.2015 (вх.№3 від 03.03.2015) просив позивача зарахувати в рахунок погашення вартості об'єкту лізингу по договору про фінансовий лізинг №00003829 від 30.11.2011 по курсу на дату виставлення рахунку, а саме станом на 18.02.2015.

17.03.2015 відповідач передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" прийняло предмет лізингу - транспортний засіб VW CaddyGP Kombi 2.0 І TDI, 2011 року випуску, що підтверджується актом прийому - передачі від 17.03.2015.

27.07.2015 позивач виставив відповідачу рахунок - фактуру з вимогою про оплату частини вартості об'єкту лізингу на суму 10 543,25 грн. та компенсацію втрат згідно п.12.9 договору на суму 44317,61 грн.

Позивач вважає, що відповідач неналежним чином виконав умови договору щодо оплаті лізингових платежів, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10543,25 грн., інфляційні втрати у розмірі 1845,07 грн., 3% річних у розмірі 204,51 грн., пеню у розмірі 528,61 грн., заборгованість по сплаті реєстраційного платежу у розмірі 1324,98 грн., витрати позивача згідно з п.п.2, 6.1. загальних умов договору лізингу (в тому числі за послуги з адміністрування та обслуговування) у розмірі 9516,62 грн., суму витрат згідно з п.12.9 загальних умов договору лізингу (упущена вигода) у розмірі 44317,61 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1921,47 грн., 6000,00 грн. витрат на оплату юридичних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу відповідно до акту прийому - передачі від 27.12.2011, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень.

17.02.2015 позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога №00003829 про сплату заборгованості за договором у розмірі 92295,81 грн., повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, а відповідно до виписки банку по рахунку відповідача від 23.02.2015, останнім було сплачено на користь позивача 106140,19 грн. по рахунку позивача від 18.02.2015.

02.03.2015 сторонами було підписано акт звірки взаєморозрахунків відповідно до якого у відповідача перед позивачем була наявна переплата в розмірі 13844,38 грн., яку відповідач листом за вих. №24 від 03.03.2015 (вх.№3 від 03.03.2015) просив позивача зарахувати в рахунок погашення вартості об'єкту лізингу по договору про фінансовий лізинг №00003829 від 30.11.2011 по курсу на дату виставлення рахунку, тобто станом на 18.02.2015.

17.03.2015 відповідач передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" прийняло предмет лізингу транспортний засіб VW CaddyGP Kombi 2.0 І TDI, 2011 року випуску, що підтверджується актом прийому - передачі.

Колегія зазначає, що вищезазначеним актом зафіксовано відсутність заборгованості відповідача перед позивачем по лізинговим платежам до дати припинення договору.

Таким чином, станом на дату передачі відповідачем предмету лізингу позивачу відсутні підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання зобов'язань щодо сплати лізингових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач наявну у відповідача переплату у розмірі 13 844, 38 грн. не зарахував у погашення чергового лізингового платежу в рахунок погашення вартості об»єкту лізингу за договором про фінансовий лізинг № 00003829 від 30.11.2011, а спрямував на покриття інших витрат з посиланням на п.8.2.3 договору.

Зарахування позивачем переплати відповідача по лізинговим платежам у розмірі 13844,38 грн., як інших витрат по договору замість зарахування в рахунок погашення вартості об'єкту лізингу по договору про фінансовий лізинг №00003829 від 30.11.2011, як про це просив відповідач, як і виставлення позивачем 27.07.2015 на адресу відповідача рахунку - фактури №00263561 від 06.03.2015 з вимогою про оплату частини вартості об'єкту лізингу на суму 10543,25 грн. колегія вважає необґрунтованим.

По-перше, склад цих витрат позивач не визначив, по-друге, за змістом п.8.2.3 договору можливість компенсації таких додаткових витрат за рахунок лізингоодержувача безпосередньо пов'язана з наявністю у лізингоодержувача несплачених сум відповідно до положень договору, в той час як обставини справи свідчать про відсутність у відповідача боргу на дату припинення договору.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога Позивача, щодо стягнення витрат у розмірі 10 543,25 грн. є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1845,07 грн., 3% річних у розмірі 204,51 грн. та пені у розмірі 528,61 грн.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи той факт, що судом встановлено відсутність порушення зобов'язання зі сплати лізингових платежів відповідачем, позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені задоволенню не підлягають.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1921,47 грн.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами (п. 6.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Умовами укладеного договору сторонами не погоджено розмір процентів.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору фінансового лізингу, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, які в свою чергу регулюються главою 54 Цивільного кодексу України - купівля-продаж та главою 58 Цивільного кодексу України - найм, оренда.

Посилання позивача у позовній заяві на ст. 1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено нарахування процентів по договору про надання позики, суд визнає необґрунтованим, оскільки договори лізингу та позики є різними за своєю правовою природою видами зобов'язань, що в свою чергу виключає можливість застосування до договору лізингу за аналогією права будь-яких норм законодавства, які регулюють відносини позики.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.12.2010 року у справі № 3-65гс10, від 20.08.2013 року у справі № 3-22гс13, від 27.12.2010 року у справі № 9/67-38 (Постанова № 3-65гс10) та від 15.04.2015 року у справі № 3-39гс 15 (Постанова № 3-39гс 15, 910/2899/14).

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1921,47 грн. задоволенню не підлягає.

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті реєстраційного платежу у розмірі 1324,98 грн. та витрат позивача згідно з п.п. 2, 6.1. загальних умов договору лізингу (в тому числі за послуги з адміністрування та обслуговування) у розмірі 9516,62 грн.

Згідно з положеннями п.2 додатку реєстраційний платіж - витрати, понесені Порше Лізинг Україна у зв'язку із державною реєстрацією, перереєстрацією об'єкта лізингу відповідними підрозділами Державтоінспекції або іншим повноважним органом відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до платіжного доручення №2197 від 12.01.2012 відповідачем було сплачено позивачу реєстраційний платіж на суму 300,00 грн.

Колегія зазначає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту надання відповідачу будь - яких послуг з адміністрування та обслуговування на суму 9516,62 грн., так як і не доведено понесення Порше Лізинг Україна будь-яких витрат у зв'язку із державною реєстрацією, перереєстрацією об'єкта лізингу відповідними підрозділами Державтоінспекції або іншим повноважним органом відповідно до вимог чинного законодавства, тобто реєстраційних платежів на суму 1324,98 грн. у зв'язку із чим відсутні підстави для задоволення вказаних вимог позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми витрат згідно з п.12.9 загальних умов договору лізингу (упущеної вигоди) у розмірі 44 317,61 грн., колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у заявленому позивачем розмірі.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку. В даному випадку позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності такого зв'язку між діями відповідача та понесеними збитками позивача.

Крім цього, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки. Проте, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України реальності понесення збитків у вигляді упущеної вигоди саме у розмірі 44317,61 грн., так як і не доведено наявності протиправної поведінки відповідача.

Таким чином вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про стягнення 44317,61 грн. упущеної вигоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6000,00 грн. витрат на оплату юридичних послуг, які, як вказує позивач, понесені ним у зв'язку з необхідністю забезпечення інтересів позивача у судовому спорі з відповідачем.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. (п.6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи, що позивачем не доведено належним чином понесення витрат на оплату юридичних послуг, а також враховуючи вимоги ст. 49 ГПК України, колегія відмовляє в задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про стягнення з відповідача 6000,00 грн. витрат на оплату юридичних послуг.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи місцевим господарським судом було зобов»язано позивача надати на 14.03.2016 надати суду документи про зарахування коштів у розмірі 13 844, 38 коп. як погашення витрат і порядку п.8.2.3. договору про фінансовий лізинг. Представник позивача на виконання вимог суду підготував документи, однак представник позивача не зміг бути присутнім в судовому засіданні у зв'язку з тим, що був занятий у розгляді справи в режимі відеоконференції у Шевченківському районному суді м.Києва.

Позивачем надано до суду апеляційної інстанції документи, які не досліджувались в суді першої інстанції, а саме: договір про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, що укладено між позивачем та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»; Акт № 28 від 28.02.2015 року приймання-передачі наданих послуг до договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, що укладено між позивачем та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»; рахунок ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» на оплату № 58 від 28.02.2015 року; платіжне доручення позивача № 50021542 від 05.03.2015 року.

Згідно п.1.1. договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, замовник (позивач) доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по здійсненню діяльності, спрямованої на забезпечення повного та своєчасного виконання умов договорів лізингу, укладених між замовником та лізингоодержувачем щодо повернення/вилучення об'єктів лізингу, що належать замовнику і на час звернення замовника до виконавця, не були поверненні лізингоодержувачем в супереч умов договорів лізингу та вимогам законодавства.

Позивач у своїй вимозі № 00003829 від 17.02.2015 року запропонував відповідачу повернути предмет лізингу протягом 10 (десяти) робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження/проживання відповідача.

Відповідач отримав дану вимогу 18.02.2015 року, а отже термін повернення предмету лізингу був встановлений до 04.03.2015 року.

Тобто позивач (замовник) міг звернутися до виконавця з заявкою щодо повернення/вилучення об'єкту лізингу лише 05.03.2015 року, а виконавець міг надати дані послуги лише в період з 05.03.2015 року по 17.03.2015 року (день повернення предмету лізингу).

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99р. № 996-ХІУ (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 цього ж Закону України бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 р. № 996-ХІV із змінами та доповненнями визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається із змісту Акту № 28 від 28.02.2015 року приймання-передачі наданих послуг до договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, що укладено між позивачем та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», акт не містить змісту та обсягу господарської операції, одиницю виміру господарської операції, а лише містить посилання на п. 4.1. та п.4.2. зазначеного договору.

Відповідно до абзацу другого п.4.2. договору про надання послуг з повернення майна лізингу) від 03 лютого 2011 року, якщо в результаті дій виконавця лізингоодержувач-боржник сплатив замовнику борг у повному обсязі та поновив сплату лізингових платежів відповідно до умов договору лізингу замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 15 % від суми заборгованості, що була сплачена лізингоодержувачем на користь замовника за результатами дій виконавця (після надання замовлення та передачі відповідних матеріалів/документів).

Пунктом 4.4. вищенаведеного договору визначено, що винагорода сплачується виконавцю після повернення об'єкту лізингу замовнику в безготівковій формі в гривні шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця, вказаний у договорі протягом 10 і десяти) днів після підписання відповідного акту приймання-передачі об'єкту лізингу від виконавця замовнику, актів виконаних робіт та отримання замовником рахунків, наданих виконавцем.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).

Позивачем не надано суду жодного доказу, який підтверджує, що виконавцем були здійсненні будь-які дії, які передбачені умовами договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», саме внаслідок дії яких виконавець спонукав відповідача сплатити суму боргу та здійснити повернення предмету лізингу позивачу.

Згідно умов п. 8.1. Договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 (одного) календарного року.

Згідно частини 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Таким чином, господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі договору про надання послуг з повернення майна (об'єктів лізингу) від 03 лютого 2011 року, припинили своє існування 04 лютого 2012 року в зв'язку із закінченням терміну його дії.

Відповідно до ч.1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 18.02.2016 було відкладено розгляд справи на 14.03.2016, тобто у позивача був майже місяць на подання додаткових доказів в обґрунтування позовних вимог.

Колегія зазначає, що посилання апелянта на участь повноважного представника позивача у судовому процесі в режимі відеоконференції у Шевченківському районному суді міста Києва, як на підставу неможливості подання документів, які витребовувались місцевим господарським судом під час розгляду даної справи, не є причиною, що не залежала від позивача, оскільки позивач не був позбавлений права направити в судове засідання іншого представника в порядку ст. 28 ГПК України та направити документи на адресу суду поштовим зв»язком.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що у зв'язку з відсутністю встановленого договором, законом або іншими актами цивільного законодавства розміру процентів за користування чужими коштами, доцільним є застосування аналогії закону (ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України) на підставі ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, яка регулює відносини позики.

Згідно з ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Тобто, аналогію закону можна застосовувати виключно у подібності спірних неврегульованих правовідносинах.

Частиною 1ст. 1048 Цивільного кодексу передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що договори лізингу та позики є різними за своєю правовою природою видами договірних зобов'язань і для них не є характерним регулювання подібних за змістом цивільних відносин, що в свою чергу виключає можливість застосування до договору лізингу за аналогією права будь-яких норм законодавства, які регулюють відносини позики, зокрема, ч. 1 ст.1048 Цивільного кодексу України.

Колегія не приймає до уваги вимоги апелянта про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), оскільки вимоги позивача ґрунтуються на розрахунку різниці між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів, розрахунки є теоретичними (умовними), побудовані на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджені відповідними належними та допустимим доказами.

Крім того, заявлені позивачем збитки (упущена вигода) розраховані з використанням розміру передбачених договором лізингових платежів за період з травня 2015 року по грудень 2017 року, тобто на майбутнє, що не передбачено чинним законодавством України.

Рахунок-фактура № 00278132 від 02.06.2015 року на загальну суму 44 317,62 грн., з призначенням платежу «компенсація витрат згідно договору про фінансовий лізинг п.12.9» не може бути доказом, оскільки Позивачем не надано до суду склад даних витрат та відповідні підтверджуючі документи про здійснення цих витрат.

Апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу у вигляді упущеної вигоди; самі збитки у вигляді упущеної вигоди та їх заявлений розмір; наявність вини відповідача у заподіянні збитків позивачу; наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача у вигляді упущеної вигоди.

Крім того, при нарахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права Позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Апелянтом не доведено суду те, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли є наслідком такої протиправної поведінки саме у розмірі 68 923,42 грн.

Крім того, колегія зазначає, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Витрати на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг.

Таким чином, отримання позивачем послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Крім того, як зазначено в п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України №01- 06/20/2014 від 14.01.2014 витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України. Отже, заявлена до стягнення сума витрат на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду, а апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду м. Києва від 14.03.2016р. у справі № 910/97/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 14.03.2016р. у справі № 910/97/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/97/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська