ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа № 922/319/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Івакіна В.О.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача не зявився,

відповідача ліквідатора боржника ОСОБА_1 (свідоцтво №216 від 20.02.2013р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_2 (вх.№1253Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від "01" березня 2016р. у справі 922/319/16

за позовом фізичної особи ОСОБА_2, м.Ізюм, Харківська область,

до ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод, м.Ізюм, Харківська область,

про стягнення коштів (заробітної плати), -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та включення його вимог до першої черги реєстру вимог кредиторів боржника. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він працював на заводі та був звільнений 09 грудня 2013р. Однак при звільненні відповідач порушив термін розрахунку та не провів остаточний розрахунок усіх належних йому сум у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Оскільки заборгованість по заробітній платі не сплачена, позивачем нараховано середній заробіток за затримку виплати за період з лютого 2015р. по січень 2016р. у сумі 22867,50грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.03.2016р. у справі №922/319/16 (суддя Савченко А.А.) відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Фізична особа ОСОБА_2 з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.03.2016р. у справі №922/319/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у розмірі 22867,5 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів у 1 чергу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що норми ст.38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не поширюються на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати. Позивач вважає, що за ОСОБА_2 обліковується заборгованість з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з лютого 2015 року по січень 2016 року включно. Посилаючись на ч.1 ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст.94 Кодексу законів про працю України, ст.2 Закону України «Про оплату праці», ст.117 КЗпП України, просить визнати вимоги позивача у розмірі 22867,5 грн. та включити їх до 1-ї черги задоволення вимог кредиторів боржника.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.05.2015р. у справі №922/319/16 апеляційну скаргу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 06.06.2016р. о 12:00 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя (доповідач) Пуль О.А., суддя Івакіна В.О., суддя Тарасова І.В.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.06.2016р. у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Івакіна В.О.

16.05.2016р. від позивача до суду надійшла заява (вх.№4921), в якій просить суд розглядати справу без його участі. Апеляційну скаргу підтримує і просить задовольнити її у повному обсязі.

У судовому засіданні ліквідатор проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві (вх.№5749) на апеляційну скаргу. Просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши пояснення ліквідатора боржника, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів встановила наступне.

Предметом позову є стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні у сумі 22867,5 грн. та включення до 1-ї черги вимог кредиторів боржника.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_2, з 01.03.1988р. по 09.12.2013р. працював на ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", що підтверджується копією трудової книжки та не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що постановою господарського суду Харківської області від 03.12.2014р. у справі №Б-39/02-09 припинено процедуру санації ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод». Припинено повноваження керуючого санацією боржника ОСОБА_3 Визнано ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

05.12.2014р. на офіційному сайті Вищого господарського суду України оприлюднено повідомлення про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.11.2015р. у справі №Б-39/02-09 задоволено скаргу ТОВ "Залізницяремсервіс" на дії ліквідатора з доповненнями, клопотання голови комітету кредиторів ТОВ "Залізницяремсервіс" про припинення повноважень ліквідатора ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" арбітражного керуючого ОСОБА_3 Усунуто арбітражного керуючого ОСОБА_3 від виконання обов'язків ліквідатора ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод. Призначено ліквідатором ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод арбітражного керуючого ОСОБА_1.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.08.2015р. у справі №Б-39/02-09 заяву ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника (вх.№8794) задоволено частково. Визнано вимоги ОСОБА_2 у розмірі 25764,39 грн. та включено до 1 черги задоволення вимог кредиторів боржника. У частині відшкодування моральної шкоди у сумі 5000,00 грн. вимоги відхилено.

Згідно зі ст.4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Провадження у справах про банкрутство регулюється ГПК України у випадках, коли його норми безпосередньо визначають правила даного провадження (статті 2, 41, 12 та 15) або мають універсальний характер для будь-якої стадії судового процесу, або процесуальної дії (статті, вміщені в розділах I, V, VI, VII, XII, XIII), з урахуванням встановлених Законом особливостей. В даному випадку, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", застосовуються приписи Закону в редакції від 22.12.2011р. чинній з 19.01.2013 року.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Аналогічні норми щодо підвідомчості справ господарським судам містить ст.12 Господарського процесуального кодексу України.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК), та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону), у позовному провадженні. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року за №01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 N 4212-VI)").

Положеннями ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що кредитор - юридична або фізична особа, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Відповідно до п.16 постанови пленуму Верховного Суду України №15 від 18.12.2009р. «Про судову практику в справах про банкрутство» вимоги кредиторів щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника випливають із трудових правовідносин сторін. Кредиторами за цим видом вимог є особи, з якими боржник уклав трудовий договір, а підставою для цих вимог є порушення працедавцем своїх зобов'язань за трудовим договором щодо оплати праці. Згідно зі статтею 28 Закону України від 24 березня 1995р. N108/95-ВР "Про оплату праці" у разі банкрутства підприємства зобов'язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану в період, що передував банкрутству, виконуються відповідно до Закону.

Склад та розмір вимог за заробітною платою у справі про банкрутство мають визначатися відповідно до положень Закону України "Про оплату праці". Вимоги за заробітною платою мають бути визначені кредиторами виключно у грошовому

виразі незалежно від форми виплати заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання боржника банкрутом (у редакції Закону України № 4212 -VI від 22.12.2011 року) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури вимоги за зобовязаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть предявлятися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Отже, після визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів)), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури, оскільки строк виконання усіх грошових зобовязань вважається таким, що настав з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З розрахунку заявлених вимог убачається, що середній заробіток за час затримки виплати нараховано за період з лютого 2015р. по січень 2016р., тобто після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем подано в межах справи про банкрутство заяву з грошовими вимогами до банкрута, в тому числі, з вимогами про включення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період до 03.12.2014р., які було включено до реєстру вимог кредиторів ухвалою господарського суду Харківської області від 07.08.2015р. у справі №Б-39/02-09.

З огляду на наведені норми права та обставини справи, зважаючи на те, що заборгованість у сумі 22867,50грн. нарахована позивачем після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період лютого 2015р. по січень 2016р. в сумі 22867,50 грн.

Згідно зі ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі, прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 ГПК України, - колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від "01" березня 2016р. у справі 922/319/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 09.06.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя В.О.Івакіна