ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016р. Справа№ 914/437/16

За позовом: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Господа», м.Дрогобич Львівської області

до відповідача: Дрогобицької міської ради, м.Дрогобич Львівської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, с.Летня Дрогобицького району Львівської області

про визнання нечинним та скасування рішення п.п.1,2,3 ХХ сесії п'ятого скликання Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. та п.3 додатку до рішення

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Кидисюк Р.А.

Суддя Мазовіта А.Б.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

Суть спору: позов заявлено Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Господа», м.Дрогобич Львівської області до Дрогобицької міської ради, м.Дрогобич Львівської області про визнання нечинним та скасування рішення п.п.1,2,3 ХХ сесії п'ятого скликання Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Дрогобицької міської ради, що підлягають приватизації» та п.3 Додатку до вищевказаного рішення сесії «Перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» в частині дачі згоди фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на приватизацію шляхом викупу під склад підвалу площею 69,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 19.02.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.03.2016р. Ухвалою суду від 02.03.2016р. за клопотанням позивача залучено до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_1, м.Хмельницький та розгляд справи відкладено на 16.03.2016р. В судовому засіданні 16.03.2016р. оголошено перерву до 23.03.2016р., в задоволенні клопотання про витребування з місцевого Дрогобицького міськрайонного суду справи №2-а-879/11 за аналогічним позовом відмовлено, та роз'яснено учасникам судового процесу, що вони як сторона у згаданій справі мають право знайомитись з матеріалами справи та робити з неї відповідні копії. Ухвалою суду від 23.03.2016р. розгляд справи відкладено на 04.04.2016р. Ухвалою суду від 04.04.2016р. за клопотанням позивача строк вирішення спору продовжено на 15 днів та розгляд справи відкладено на 25.04.2016р. Ухвалою суду від 25.04.2016р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, у склад колегії увійшли головуючий суддя Щигельська О.І., судді: Мазовіта А.Б., Кидисюк Р.А.

Ухвалою суду від 26.04.2016р. вказаною колегією прийнято справу до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.05.2016р. Ухвалою суду від 23.05.2016р. розгляд справи відкладено на 08.06.2016р. для надання можливості сторонам подати додаткові докази. В судовому засіданні 08.06.2016р. оголошено перерву до 13.06.2016р.

Учасниками судового процесу явки повноважних представників в судове засідання 13.06.2016р. не забезпечено, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання їх повідомлено належним чином.

Окрім позовної заяви, до матеріалів справи долучено заперечення ОСББ «Господа» на відзив (вх.№12495/16 від 23.02.2016р.),

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№14319/16 від 04.04.2016р.) та заперечення (вх.№24097/16 від 08.06.2016р.), які долучено судом до матеріалів справи.

До матеріалів справи долучено також поданий третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відзив (вх.№10759/16 від 16.03.2016р.) та доповнення до нього (вх.№31.03.2016р.).

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, судом встановлено таке.

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Господа» зверталось із адміністративним позовом до Дрогобицької міської Ради за участю третіх осіб ОСОБА_1, Управління комунальних ресурсів Дрогобицької міської Ради Комунального підприємства ЖЕО Дрогобицької міської Ради про визнання нечинним та скасування рішення Дрогобицької міської Ради, а саме п.п.1.1.3 ХХ сесії п'ятого скликання Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Дрогобицької міської ради, що підлягають приватизації» та п.3 Додатку до вищевказаного рішення сесії «Перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» в частині дачі згоди фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на приватизацію, шляхом викупу під склад підвалу, площею 69,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.07.2015р. у справі №2-а-879/11 (провадження №2-а/442/3/2015) в задоволенні позову відмовлено. Таке рішення суду оскаржено, й ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2015р. по справі №876/6497/15, зазначену постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області скасовано, а провадження по справі - закрито. В ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду, зокрема, встановлено, що по даній справі відсутній публічно-правовий спір, оскільки вимога позивача (ОСББ «Господа») не стосується його прав, свобод та інтересів у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язана з оспоренням права власності на нежитлову частину нерухомого майна. В даному випадку, відповідач (Дрогобицька міська рада) виступає не як суб'єкт владних повноважень, а як розпорядник делегованого територіальною громадою права комунальної власності на нерухоме майно місцевої громади. Таким чином, з матеріалів даної справи вбачається, що спір між сторонами носить виключно цивільно-правовий характер, оскільки позивач просить визнати рішення відповідача нечинним, яке носить майновий характер та регулюється цивільним законодавством, адже оскаржуване рішення стало підставою виникнення права власності на нерухоме майно.

Проаналізувавши позовну заяву, подану ОСББ «Господа» до господарського суду Львівської області, судом встановлено, що вона, у відповідності до ст.12 ГПК України, підвідомча господарському суду, відтак її прийнято і порушення провадження по справі.

Так, Дрогобицька міська рада (відповідач по справі) є органом місцевого самоврядування.

Рішенням Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. XX сесії п'ятого скликання затверджено перелік об'єктів комунальної власності Дрогобицької міської ради, що підлягають приватизації. Згідно вказаного переліку, ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) дозволено приватизувати нежитлове приміщення площею 69,4 кв.м. (підвал) будинку АДРЕСА_1.

Відтак, 31.10.2008р. між ОСОБА_1 (покупець за договором) та територіальною громадою міста Дрогобича в особі Дрогобицької міської ради (продавець за договором) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення шляхом викупу, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького територіального нотаріального округу п.Лаганяк Т.І. та зареєстрований в реєстрі за №1119, за яким продавець зобов'язався передати у власність покупцю нежитлове підвальне приміщення літ.-99, загальною площею 69,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - «Об'єкт продажу»), а покупець - прийняти нежитлове приміщення, сплатити ціну відповідно до умов, що зазначені в цьому договорі, та провести реєстрацію об'єкта продажу в Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (КП ЛОР ДМБТІ та ЕО). Таке нежитлове приміщення приватизується покупцем шляхом викупу. Нежитлове приміщення позначене в технічному паспорті літ. «А-9».

Водночас, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Господа» (позивач по справі) вважає вищезазначене рішення сесії незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині надання права на приватизацію нежитлових приміщень ОСОБА_1, оскільки придбаний ним підвал, позивач вважає своєю власністю.

Так, протоколом загальних зборів №1 від 22.12.2007р. затверджено Статут ОСББ «Господа», який зареєстровано рішенням виконкому Дрогобицької міської ради №39 від 21.02.2008р. Відповідно до Статуту, ОСББ «Господа» створено власниками квартир та/або приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 (п.1.1), а майно об'єднання утворюється з майна, переданого йому членами об'єднання у власність, одержаних доходів та іншого майна, набутого з підстав, незаборонених законом (п.1.8). Так, майно об'єднання складається з неподільного та загального майна: неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання, що забезпечує належне функціонування житлового будинку. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню; загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених цим статутом (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо (п.3.1). До неподільного майна належить: частина допоміжних приміщень, конструктивних елементів технічного обладнання будинку, які не можуть бути поділені між власниками приміщень будинку та без яких не може бути належного утримання будинку і прибудинкової території; конструктивні елементи будинку: частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в'їздна група тощо); технічне обладнання будинку - інженерні комунікації та технічні пристрої, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови та безпечну експлуатацію квартир (загальні будинкові мережі тепло-, водо-, газо-, електропостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, ліфти, центральні розподільчі щити електропостачання, а також елементи благоустрою прибудинкової території (п.3.2.1). Члени об'єднання приймають рішення щодо управління неподільним та загальним майном будинку (п.п.3.2.2, 3.3.3).

Позивач зазначає, що листом від 25.06.2008р., за підписом колишнього голови об'єднання п.ОСОБА_2, ОСББ «Господа» звернулось до в.о. міського голови п. А.Гладуна із проханням не надавати ОСОБА_1 права на придбання спірного підвального приміщення, однак, вказане звернення залишено без належної уваги.

Зазначені вище обставини зумовили звернення ОСББ «Господа» до суду із позовною заявою про визнання нечинним та скасування рішення п.п.1,2,3 ХХ сесії п'ятого скликання Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Дрогобицької міської ради, що підлягають приватизації» та п.3 Додатку до вищевказаного рішення сесії «Перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» в частині надання згоди фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на приватизацію шляхом викупу під склад підвалу площею 69,4 кв.м в будинку АДРЕСА_1.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Позивач стверджує, що нежитлове приміщення, приватизоване п.ОСОБА_1 шляхом викупу, позначене на поверховому плані будівлі як підвал, а отже, є допоміжним приміщенням, що забезпечує належне функціонування житлового комплексу.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення Дрогобицької міської ради), власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відтак, надання дозволу на приватизацію вищезазначеного нерухомого майна шляхом викупу, на думку позивача, не належало до компетенції Дрогобицької міської ради.

За змістом ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежилі приміщення в жилому будинку, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об'єктами цивільно-правових відносин, до житлового фонду, відповідно до ч.3 ст.4 ЖК України, не входять. У результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Відтак, важливо встановити чи спірне приміщення є допоміжним у будинку чи нежилим.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (п.2); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна (п.3).

Таким чином, для вирішення питання про те чи могло спірне приміщення бути об'єктом приватизації, відчуженим шляхом викупу, слід встановити чи призначене спірне приміщення для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його мешканців, чи воно призначене для інших потреб непромислового характеру, обліковане в БТІ як самостійний об'єкт цивільно-правових відносин і до житлового фонду не належить. Адже, підвальні приміщення можуть належати до допоміжних приміщень будинку та бути призначені для обслуговування будинку (розміщення в них технічного обладнання тощо), а можуть і не належати та не бути призначені для цих цілей (здійснення торгівельної діяльності тощо.).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Позивач в обґрунтуваннях своїх позовних вимог посилається на те, що на поверховому плані спірне приміщення позначене як підвал. Водночас, на титульному аркуші технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, зроблено відмітку про те, що таке приміщення є нежитловим.

У листі Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертизи» вих.№95 від 21.04.2015р. зазначено, що згідно інвентаризаційної справи №6273 нежитлове приміщення під літ.№99 площею 69,4 кв.м. розташоване в підвальному приміщенні багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1. Нежитлове приміщення є окремим приміщенням, з обосібненим окремим входом, розташоване під нежитловим приміщенням магазину і не використовується для обслуговування житлового будинку, так як станом на 31.12.2012р. являється у власності ОСОБА_1. Як нежитлове визначено таке приміщення й в листі Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертизи» вих.№1792 від 27.05.2011р., в якому зазначено, що зареєстровано право власності на нежиле приміщення пл.69,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 купив нежитлове підвальне приміщення у Територіальної громади міста Дрогобича в особі Дрогобицької міської ради.

У витязі з реєстру права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертизи» №20853648 від 09.11.2008р. зафіксовано, що тип об'єкта із реєстраційним номером 25247867 за адресою: АДРЕСА_1 - нежиле приміщення (номер запису: 316 в книзі 4).

Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що через спірне приміщення прокладено такі мережеві комунікації та системи, без доступу до яких не буде забезпечено експлуатацію та обслуговування зазначеного будинку, так само як і докази, які би свідчили про те, що таке приміщення, до моменту його приватизації п.ОСОБА_1 шляхом викупу, використовувалось співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в тому числі й для обслуговування зазначеного житлового будинку, його експлуатації. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, зазначене приміщення перебувало в користуванні п.Зубрицького на підставі договору оренди нежитлових приміщень, будинків, споруд від 17.03.2008р. Орендодавцем зазначеного майна виступало Управління комунальних ресурсів виконавчих органів Дрогобицької міської ради, згоду на передачу такого нежитлового приміщення в оренду надано Дрогобицькою міською радою, про що винесено відповідну ухвалу сесії від 25.12.2007р. №461. Балансоутримувачем вказаного приміщення до моменту його приватизації було Комунальне підприємство «Будинкова управа №2», зазначене також як балансоутримувач і в заяві п.ОСОБА_1 про включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації.

Відповідно до ст.289 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення Дрогобицької міської ради), орендар має право на викуп об'єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди (ч.1). Умови викупу орендованого державного (комунального) майна (цілісного майнового комплексу) визначаються відповідно до закону (ч.2).

Як визначено Конституцією України, народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.2 ст.5). Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (ч.1 ст.140).

У ч.2 ст.144 Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Такій конституційній нормі кореспондують і положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у ч.10 ст.59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст.19 Конституції України та ст.ст. 73, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та приймати рішення у межах наданих повноважень.

Президією Вищого адміністративного суду України у п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. зазначено, що підставою для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення Дрогобицької міської ради), органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У відповідності до п.30 ч.1 ст.25 вказаного Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що при наданні згоди фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на приватизацію шляхом викупу під склад підвалу площею 69,4 кв.м в будинку АДРЕСА_1, Дрогобицька міська рада діяла в межах наданих їй законом повноважень, а таке нерухоме майно, у відповідності до закону, було об'єктом приватизації. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що свідчили б про незаконність проведеної приватизації спірного майна, шляхом його викупу, відтак, підстави для визнання нечинним та скасування рішення п.п.1,2,3 ХХ сесії п'ятого скликання Дрогобицької міської ради №617 від 03.07.2008р. «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Дрогобицької міської ради, що підлягають приватизації» та п.3 Додатку до вищевказаного рішення сесії «Перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» в частині надання згоди фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на приватизацію шляхом викупу під склад підвалу площею 69,4 кв.м в будинку АДРЕСА_1, - відсутні. Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Також суд звертає увагу на те, що рішення органів місцевого самоврядування поділяються на нормативні, які встановлюють обов'язкові правила поведінки для невизначеного кола суб'єктів, та ненормативні (індивідуальні), які встановлюють такі правила для чітко визначеного, конкретного кола осіб. У Рішенні Конституційного Суду України від 23.06.1997р. № 2-зп, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Таким чином, після реалізації встановлених оспорюваним рішенням прав та обов'язків сторін правовідносин приватизації, зазначений ненормативний акт органу місцевого самоврядування фактично є таким, що припинив свою дію.

В контексті наведеного слід звернути увагу на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу №1 (1952 року), передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Такі гарантії здійснення права власності та його захисту зафіксовані й у вітчизняному законодавстві, зокрема, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003р. у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства», в якому зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку про те, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 «Першого протоколу Конвенції». Тобто, визнання недійсними рішення публічного органу та договору, згідно яких майно отримане у власність від держави, та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У наведеній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна» визначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі, порушуючи право власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Аналогічну правову позицію наведено в постановах Вищого господарського суду України від 02.03.2012р. у справі №36/310, від 21.07.2010р. у справі №8/19пд.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що п.ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно набуто, в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, правомірно.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, поданої п.ОСОБА_1, а також прохання Дрогобицької міської ради у поданих запереченнях, зважити на пропуск позивачем строків позовної давності, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як визначено ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено ст.260, ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.2, 3, 4 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Так, Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. роз'яснено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСББ «Господа», у задоволенні зазначених заяв слід відмовити, оскільки нема підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки судом не встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, судовий збір в розмірі слід покласти на позивача в повному обсязі. В той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позовної заяви до суду, судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі виключно через установи банків чи відділення зв'язку. Відповідно до пп.2 п.2 ч.2 ст.4 вказаного Закону, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру підлягає сплата судового збору в розмірі 1 мінімальної заробітної плати. Так, ч.1 ст.8 Закону України «Про державний бюджет» установлено мінімальну заробітну плату у 2016 році, починаючи з 1 січня у місячному розмірі 1378,00грн. Проте, позивачем долучено до матеріалів справи докази сплати судового збору в розмірі 1288,00грн. Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. роз'яснено, що не сплачені у встановленому порядку та розмірі суми судового збору можливо стягнути за результатами розгляду справи. Відтак, суд приходить до висновку, що до стягнення із позивача в доход Державного бюджету України слід присудити 90,00грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Господа» (Львівська область, м.Дрогобич, вул.Грушевського, буд.79/2; ) 90,00грн. судового збору в доход Державного бюджету України.

3. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 21.06.2016р.

Головуючий суддя Щигельська О.І.

Суддя Кидисюк Р.А.

Суддя Мазовіта А.Б.