ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.06.16р. Справа № 904/6451/15

За позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до міського комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі", м. Дніпропетровськ

про стягнення 1 964 896,92 грн.

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № 14-138 від 13.05.14р.;

від відповідача: представник ОСОБА_2 - довіреність № 1518 від 18.05.16р.

СУТЬ СПОРУ:

21.07.2015р. публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до міського комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі", м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 421137,88грн. трьох відсотків річних; 1543759,04грн. інфляційних втрат.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви від 10.07.2015р. за вих.№14/2-775 ухвалою суду від 21.07.2015р. порушено провадження по справі та призначено слухання.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2016р. №339 Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу матеріалів справи у зв'язку з хворобою судді Васильєва О.Ю. було призначено повторний автоматичний розподіл матеріалів справи по вх. №4-6463/15 справи №904/6451/15.

Згідно з протоколом від 13.05.2016р. повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі №904/6451/15 призначено суддю-доповідача ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 65, 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ухвалив прийняти справу №904/6451/15 до свого провадження та призначити до розгляду в засіданні на 07.06.2016р.

Суд оголошував перерву з 07.06.2016р. до 09.06.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 07.06.2016р.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 07.06.2016р.

09.06.2016р. представник відповідача звернувся до суду з усним клопотанням про зміну власної назви та зазначив, що вказані обставини підтверджуються рішенням сесії VII скликання Дніпропетровської міської ради від 13.04.2016р. за №26/6.

Господарський суд продовжив розгляд справи по суті.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Суд заслухав пояснення представників сторін щодо предмету позову.

В судовому засіданні дослідженні надані сторонами та наявні в матеріалах справи докази.

Клопотання відповідача про зміну назви судом задоволено.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 09.06.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2011р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі по тексту - продавець) та міським комунальним підприємством "Дніпропетровські міські теплові мережі" (далі по тексту - покупець) укладено договір №14/2310/11 на купівлю-продаж природного газу.

Відповідно до п.1.1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (далі по тексту газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що газ, який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

Відповідно до п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі до 124 800 тис.куб.м.

Пунктом 11.1 передбачено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуги з його транспортування до повного погашення заборгованості.

На виконання умов договору, позивачем в жовтні 2011р., а також з вересня по грудень 2012 року передано відповідачу природний газ об'ємом 80657,648 тис.м3 на загальну суму 105596992,78грн., що підтверджується актами передачі - приймання природного газу.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключного грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Позивач зазначає, що рішеннями господарського суду у справах №30/5005/3982/2012 та №904/9793/13 стягнуто основний борг, інфляційні нарахування, три відсотки річних та штрафні санкції за поставлений природний газ.

Як вбачається з матеріалів справи причиною виникнення спору є неналежне виконання відповідачем договірних зобовязань у частині своєчасної оплати природного газу за жовтень 2011 року та вересень грудень 2012 року, у звязку з чим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування у розмірі 1543759,04грн. за період з листопада 2013 року по квітень 2014 року та три відсотки річних від простроченої суму у розмірі 421137,88грн. за період з 29.11.2013р. по 01.04.2014р., які відповідачем у добровільному порядку не сплачені, що стало причиною звернення позивача з позовом, який є предметом спору у даній справі.

В порушення умов договору відповідач своєчасно не розрахувався за поставлений природний газ, що підтверджується матеріалами справи, та не спростовується відповідачем.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.04.2014р. по справі №904/9793/13, яка постановою Вищого господарського суду України від 09.07.2014р. по справі №904/9793/13 залишена без змін встановлено, що станом на день подання позову сума заборгованості складала 41659134,67грн.

Після подання позову відповідач 17.12.2013р. перерахував на користь позивача 427432,86грн., у звязку з чим господарський суд на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору обґрунтовано припинив провадження в частині стягнення 427432,86грн. основного боргу.

01.04.2014р. відповідач перерахував на користь позивача 41231701,81грн., що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, провадження за позовними вимогами в частині стягнення 41231701,81грн. основного боргу також підлягає припиненню на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

За таких обставин заборгованість за основним боргом в сумі 41659134,67грн. є сплаченою.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, на час розгляду справи судом першої інстанції відповідач частково розрахувався з позивачем за спожитий природний газ в (а.с. 38-41), але з порушенням строків передбачених п. 6.1 договору, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості, який наявний в матеріалах справи, та не заперечується відповідачем (а.с. 9-12).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підтвердження понесення інфляційних втрат та в обґрунтування здійснених нарахувань трьох процентів річних у зв'язку із простроченням відповідачем строку оплати зазначених обсягів природного газу позивачем надані до матеріалів справи відповідні розрахунки.

Дослідивши зазначені розрахунки, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 23.05.2012р. по 23.11.2012р. у сумі 1418079,51грн. та збитки від інфляції за період з 23.05.2012р. по 23.11.2012р. у сумі 223837,60грн., нараховані у відповідності із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, господарський суд констатує, що зокрема у справі №904/9793/13 розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат здійснено за період з 23.05.2012р. по 23.11.2012р.

Враховуючи надані пояснення представників позивача та відповідача господарський суд констатує, що у справі №904/9793/13 розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат здійснено фактично за період з 23.05.2012р. по 28.11.2013р.

Оскільки відповідачем не виконано умови договору в частини вчасної оплати заборгованості за поставлений природний газ позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 1543759,04грн. за період з листопада 2013 року по квітень 2014 року та три відсотки річних у розмірі 421137,88грн. за період з 29.11.2013р. по 01.04.2014р.

В свою чергу, відповідач доказів належного та вчасного виконання своїх зобов'язань в частині оплати по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Відповідач скористався наданим йому правом на судовий захист та повідомив наступне.

Позивач, на думку відповідача, неправильно нараховує суму інфляційного збільшення заборгованості за зобов'язаннями грудня 2012 року.

Позивач, на думку відповідача, здійснює подвійне нарахування суми інфляційного збільшення заборгованості.

Відповідач стверджує, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2014р. стягнуто суму інфляційного збільшення за період з 23.05.2013р. по 23.11.2013р. у сумі 223837,60грн.

Отже, на думку відповідача, правових підстав для нарахування позивачем суми інфляційних втрат за листопад 2013 року у сумі 87777,98грн. немає.

Позивач надав свої пояснення та зазначив, що нарахуванню, згідно інфляційних процесів, підлягають не лише основна сума боргу а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважних представників позивача та відповідача в судовому засіданні, здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, однак враховуючи, що розрахунок позивача містить помилки позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Факт отримання відповідачем природного газу підтверджується матеріалами справи, а саме актами передачі - приймання природного газу, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриманий природний газ передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення укладеного між сторонами договору, строк оплати природного газу отриманого за актами приймання-передачі є таким, що настав.

Дії відповідача про визнання факту порушення строку оплати газу не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Доказів оплати природного газу у строки визначені договором відповідач не надав, додатковим доказом порушення строку оплати газу визначеного укладеним між сторонами договору є судові рішення по справі №30/5005/3982/2012 та по справі №904/9793/13.

Доказів оплати нарахованих позивачем відповідачу трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які є предметом даної справи відповідач суду не надав.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

До уваги. Господарським судом перерахунок інфляційних втрат здійснено з урахуванням приписів пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.03.2016р. по справі №904/11237/15 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.03.2016р. по справі №904/9336/15 позицію господарського суду підтримано.

Позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 421137,88грн. за період прострочення з 29.11.2013р. по 01.04.2014р.

Відповідач не надав суду розрахунку трьох відсотків річних.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних та визнав його таким, що містить помилки, а вимогу такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 417713,85грн.

Позивач нарахував відповідачу до сплати інфляційні втрати у розмірі 1543759,04грн. за період прострочення з 29.11.2013р. по 01.04.2014р.

Відповідач нарахував інфляційні втрати у розмірі 1453009,17грн.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем та визнав його таким, що містить помилки, отже вимога є такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 1453009,17грн.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 39081,80грн., з урахуванням того, що 99,45% позовних вимог позивача судом задоволено.

Клопотання відповідача про зміну власної назви судом задоволено.

Рішенням сесії VII скликання Дніпропетровської міської ради від 13.04.2016р. за №26/6 "Про перейменування МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі" та затвердження статуту у новій редакції" вирішено змінити найменування комунального підприємства з "Міське комунальне підприємство "Дніпропетровські міські теплові мережі" на "Комунальне підприємство "Дніпропетровські міські теплові мережі" Дніпропетровської міської ради" (пункт 1).

Суду також надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зробленим за запитом від 25.04.2016р. №21896586 з якого вбачається, що місцезнаходження комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі" Дніпропетровської міської ради" - 49044, місто Дніпропетровськ, проспект Дмитра Яворницького, будинок 37; ідентифікаційний код - 32082770.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 199, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 25, 32, 33, 34, 35, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Змінити найменування комунального підприємства з "Міське комунальне підприємство "Дніпропетровські міські теплові мережі" на "Комунальне підприємство "Дніпропетровські міські теплові мережі" Дніпропетровської міської ради".

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства "Дніпропетровські міські теплові мережі" Дніпропетровської міської ради (49044, місто Дніпропетровськ, проспект Дмитра Яворницького, будинок 37; ідентифікаційний код 32082770) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто Київ, вулиця Б.Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 417713,85грн. (чотириста сімнадцять тисяч сімсот тринадцять грн. 85 коп.) трьох відсотків річних; 1453009,17грн. (один мільйон чотириста п'ятдесят три тисячі дев'ять грн. 17 коп.) інфляційних втрат; 37415,57грн. (тридцять сім тисяч чотириста п'ятнадцять грн. 57 коп.) судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

13.06.2016р.

Суддя ОСОБА_3