КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа№ 911/445/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Красницька-Келембет А.С. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_3 - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз»

на рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року

у справі № 911/445/16 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз»

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 254 053,83 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз», звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 254 053,83 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року у справі № 911/445/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що на думку позивача, відповідачем було порушено умови договору №16 на поставку обладнання та виконання монтажних робіт, а саме п. 1.4, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Яковлєв М.Л.

Разом із апеляційною скаргою апелянт звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відновлення строку на апеляційне оскарження, яке вмотивоване тим, що копію рішення отримав лише 18.04.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 року відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» строк на подання апеляційної скарги; прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Яковлєв М.Л. та порушено апеляційне провадження у справі № 911/445/16. Розгляд справи призначено на 08.06.2016 року.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

31.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» (замовник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (виконавець) було укладено договір на поставку обладнання і виконання монтажних робіт № 16 (далі за текстом - договір).

У відповідності до п.1.1. вказаного договору виконавець зобов'язався в строки передбачені договором, виготовити та передати у власність (поставити) товар, зазначений в специфікації (додаток № 1), виконати комплекс робіт, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити за виготовлений, поставлений товар, а також за виконанні роботи виконавцю на умовах даного договору.

Згідно з п. 1.4 договору на умовах і в порядку цього договору, виконавець, зобов'язався своїми силами, з застосуванням свого матеріалу, техніки, інструментів виконати комплекс робіт по завданню замовника.

Відповідно до п. 1.5 договору строк виготовлення, поставки обладнання становить 45 робочих днів з моменту проведення першої передплати замовником/генпідрядником згідно п. 2.2 договору.

Загальна сума договору становить 3542259,56 грн., з урахуванням ПДВ 20 % 590376,59 грн. (п. 2.1 договору).

Пунктом 2.2 договору сторони дійшли згоди про те, що оплата вартості товару здійснюється замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця. Порядок оплати по договору за виготовлення і поставку товару: передплата в розмірі 40% від вартості товару (додаток № 1) в строк 5 банківських днів з моменту підписання договору, виставлення рахунку; проміжний платіж 40% від вартості товару (додаток № 1) в строк 15 банківських днів з моменту попередньої передоплати; наступний платіж 10% від вартості товару (додаток № 1) в строк 5 банківських днів з моменту поставки товару на обєкт замовника; остаточний розрахунок 10% від вартості товару (додаток № 1) проводиться по закінченню виконаних робіт в строк 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку.

Відповідно до п. 2.4 договору оплата вартості виконаних робіт проводиться замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця в наступному порядку: передоплата 50% від вартості робіт по договору в строк 5 банківських днів з моменту прийняття площадки для виконання робіт по договору, після виставлення рахунку; остаточний розрахунок в розмірі 50% від вартості робіт по договору замовник проводить протягом 5 банківських днів по факту виконаних робіт, згідно акта приймання-передачі виконаних робіт, який підписаний сторонами.

Згідно з п. 2.5 договору взаєморозрахунки по даному договору між сторонами проводяться за фактично виконані послуги (виготовлення, поставка, монтажні, пуско-налагоджувальні роботи і т.д.) по договору шляхом перерахування замовником на поточний рахунок виконавця грошових коштів в сумі згідно п. 2.1, за вирахуванням вартості генпідрядних послуг в розмірі 5% від загальної суми договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, а також скріплення їх підписів печатками сторін та діє до повного його виконання (п. 10.1 договору).

Позовні вимоги вмотивовані наступним.

На виконання умов договору позивачем платіжними дорученнями: від 14.08.2014 року № 2137 на суму 500000 грн., від 18.08.2014 року № 2158 на суму 759110,83 грн., від 23.09.2014 року № 2678 на суму 1259110,83 грн., копії яких наявні в матеріалах справи, було здійснено передоплату в розмірі 2518221,66 грн.

Позивач наголошує на тому, що отримавши суму передоплати відповідач своїх договірних зобов'язань щодо виконання робіт з застосуванням власного матеріалу не виконав, всупереч п.1.4. договору виконав роботи не з власного матеріалу, а з матеріалу переданого позивачем.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, відповідач безпідставно набув за рахунок позивача майно, передане йому для виконання робіт.

Позовними вимогами у даній справі є стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь позивача грошових коштів у сумі 254 053,83 грн. заборгованості за договором на підставі ч. 1 ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України та нарахованих на вказану вартість майна на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за час прострочення інфляційних втрат за період прострочки з 17.10.2015 року по 31.12.2015 року в сумі 6 662,19 грн., 3% річних за період прострочки з 17.10.2015 року по 31.12.2015 року в сумі 1916,72 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Цивільного кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Колегія суддів зазначає, що за правовим змістом відносини сторін є змішаним договором, який містить елементи договору підряду та договору поставки, оскільки відповідач зобов'язався не лише поставити, а й виконати комплекс робіт, передбачений п.1.4. договору.

Так, у відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави встановлені ст. 1212 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (постанова Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі №6-88цс13).

Положеннями ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України визначено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З аналізу положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України слідує, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, аналіз змісту статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України показує, що положення цих статей не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Посилання позивача на те, що вказаний договір є розірваним, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та недоведені з огляду на таке.

В обґрунтування розірвання договору, позивач посилається на лист вих. №2862 від 28.08.2015 року, яким фактично він лише повідомив відповідача про відмову від прийняття обладнання та пророзірвання договору в односторонньому порядку.

Частиною 1 статті 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Однак, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що пунктом 10.4. договору передбачено, що одностороннє розірвання договору не допускається, крім випадків, передбачених договором та законодавством.

Разом з цим, згідно п. 10.2 договору зміни та доповнення до даного договору здійснюються тільки в письмовій формі і дійсні тільки після їх підписання уповноваженими представниками сторін, а також скріплення їх підписів печатками сторін.

Згідно приписів ст. 525, Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, договір №16 на поставку обладнання та виконання монтажних робіт від 31.07.2014 року, станом на момент розгляду справи не є розірваним, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Враховуючи викладене, оскільки між сторонами було укладено договір №16 на поставку обладнання та виконання монтажних робіт, то правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вимоги позивача, зокрема про набуття відповідачем майна за рахунок позивача без достатньої правової підстави.

Також, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що останній передав відповідачу майно для виконання робіт та доказів, які б підтверджували, що відповідач набув передане майно у власність.

Посилання апелянта на такі документи, як наказ проведення інвентаризації майна, акти інвентаризації, службова записка, листи та ін., не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не є належними доказами передачі майна на користь відповідача в розумінні ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заявленої суми коштів за статтями 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Крім того, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 6 662,19 грн. інфляційних втрат, 1 916,72 грн. 3% річних нарахованих на зазначену вище суму вартості безпідставно набутого майна, оскільки вказані вимоги є похідними від основної вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року у справі № 911/445/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, інші доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз», викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи. .

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» на рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року у справі № 911/445/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Котлогаз» на рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року у справі № 911/445/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2016 року у справі № 911/445/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/445/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

М.Л. Яковлєв