ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Справа № 910/18341/14

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Волна С.В., за участі представників сторін:

представник позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю,

представник відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю,

за участі ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області у м. Черкаси справу

за позовом Коссад Семанс (Caussade Semences), акціонерного товариства з Радою директорів та Наглядовою радою

до приватного акціонерного товариства "Шполатехагро"

про стягнення 2 316 368,84 євро, що еквівалентно 41 058 100,96 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 2 316 368,84 Євро, з яких:

- 1 877 567,80 Євро основної заборгованості за товар на підставі укладених сторонами договорів купівлі-продажу № СSDСТА 071109 від 30.01.2008 та № СSDСТА 100215 від 15.02.2010;

- 269 819,94 Євро штрафних санкцій за договором купівлі-продажу № СSDСТА 100215 від 15.02.2010;

- на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання: 161 891,96 Євро за договором купівлі-продажу № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 та 7 089,14 Євро за договором купівлі-продажу № СSDСТА 071109 від 30.01.2008 як 3% річних.

В ході розгляду справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог від 21.10.2014 (т. 2, а.с. 250-251) якою через сплив позовної давності відмовився від позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості за товар та нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України З% річних за договором купівлі-продажу № СSDСТА 071109 від 30.01.2008 та від частини позовних вимог щодо основної заборгованості за договором купівлі-продажу купівлі-продажу СSDСТА 100215 від 15.02.2010.

Остаточно позивач просить стягнути з відповідача лише 1 772 980,60 Євро основної заборгованості за договором купівлі-продажу СSDСТА 100215 від 15.02.2010, 265 947,09 Євро штрафних санкцій за цим договором за період з 25.08.2013 по 25.08.2014 і 159 568,86 Євро як 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобовязання за цим же договором в період з 25.08.2011 по 25.08.2014, тобто за останні три роки в межах строку позовної давності.

Уточненням від 17.06.2016 року позивач свої вимоги про стягнення 3% річних перерахував у гривневий еквівалент і просить стягнути 2639259,02 грн.

Справа розглядалася судовими інстанціями неодноразово та з різною підсудністю.

В господарському суді Черкаської області рішенням від 22.12.2015 року (а.с. 129 том 4) позовні вимоги Коссад Семанс задоволено частково.

Постановою КАГС від 16.02.2016 року дане рішення залишено без змін (а.с. 172 том 4).

Постановою ВГСУ від 27.04.2016 року (а.с. 219 том 4) рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано із передачею справи на новий розгляд. Вищий господарський суд звернув увагу, що при вирішенні спору судами не було оцінено додаткову угоду від 03.03.2014 року, з укладенням якої позивач пов'язує переривання строку позовної давності; не досліджено питання про перехід права вимоги до іншого підприємства за договорами між сторонами і як це впливає на суму позовних вимог.

При повторному розгляді справи судом було встановлено наступне:

Зменшені позовні вимоги за заявою від 21.10.2014 року ( а.с. 250 том 2) представник позивача підтримав повністю та просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, що борг за позовними вимогами вже повністю погашено шляхом заліку зустрічних однорідних вимог і виконавче провадження за попередньо виданим наказом у цій справі вже закрито з цієї підстави.

На вимогу суду надати всі первинні документи, які підтверджують правомірність проведення зарахування зустрічних однорідних вимог для їх оцінки судом, представник відповідача надав письмове пояснення від 17.06.2016 року про те, що всі первинні документи ПрАТ "Шполетахагро" здало у матеріали виконавчого провадження і надати їх суду не має змоги.

Суд вважає, що відповідач ухилився від виконання вимог суду, оскільки будучи стороною виконавчого провадження він не позбавлений права отримати всі необхідні документи із матеріалів виконавчого провадження для надання їх суду.

Отже, ніякі документи, які стали підставою для проведення відповідачем заліку зустрічних однорідних вимог у суду немає можливості дослідити та оцінити їх правомірність.

Суд відхиляє як необґрунтовані доводи представника відповідача про те, що суду достатньо прийняти до відома постанову органу ДВС від 26.04.2016 року (а.с. 9 том 5) про закінчення виконавчого провадження, в якій державний виконавець посилається на заяву ПрАТ "Шполатехагро" від 25.03.2016 року, на підставі якої та у відповідності до ст. 601 ЦК проведено зарахування зустрічних однорідних вимог, які випливають із наказу суду у справі № 910/18341/14 та з судового провадження Комерційного суду Парижу від 27.10.2015 року ( № НОМЕР_1 в реєстрі) по справі за участю товариства "ОСОБА_4 Холдінгз", боржника та стягувача, у розмірі, який еквівалентний сумі стягнення за виконавчим провадженням № 50549893, а саме у розмірі 1772980,60 Євро та 2700229,55 грн.

На підставі проведеного заліку зустрічних однорідних вимог відповідач просить суд припинити провадження у справі за відсутністю предмету спору.

На заперечення проти даного клопотання позивач надав письмові пояснення від 17.06.2016 року в яких вказав, що відповідач подав неправдиві відомості з приводу справи у комерційному суді Парижа, де відповідач приймає участь лише як добровільний учасник. Провадження по справі № НОМЕР_1 у комерційному суді Парижа ще не закінчено, рішення не прийнято.

У відповідності до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, для проведення зарахування необхідна наявність таких умов: вимоги повинні бути зустрічними (такими, що випливають із взаємних зобов'язань між особами) та однорідними (грошові зобов'язання) і має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами.

Оскільки не існує постанови комерційного суду Парижа у справі № НОМЕР_1 і відповідач не надає первинних документів про те, з яких підстав у позивача перед ним виникли зобов'язання, які могли б бути зараховані за зустрічними однорідними вимогами, то у суду немає підстав погодитися із твердженням відповідача про те, що зарахування відбулося правомірно і борг за позовними вимогами у даній справі є відсутнім.

За таких обставин припинення провадження у справі через відсутність предмету спору є безпідставним.

Крім того, у відповідності п. 4.4. роз'яснення постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Позивач зі свого боку доводить, що він не знав про лист відповідача про залік зустрічних однорідних вимог, як і про припинення виконавчого провадження у даній справі.

Сама по собі наявність даної незавершеної провадженням справи (№910/18341/14), на думку суду, є в будь-якому випадку доказом незгоди позивача із проведеним відповідачем зарахуванням чи іншим припиненням зобов"язання. Позовні вимоги у справі підтримуються.

Тому у суду немає підстав вважати, що спір між сторонами вирішений, а предмет спору відсутній через зарахування зустрічних однорідних вимог. Підстав для припинення провадження немає.

Матеріалами справи підтверджується, що Коссад Семанс (Caussade Semences), акціонерне товариство з Радою директорів та Наглядовою радою (Продавець, позивач) та ЗАТ "Шполатехагро" (Покупець, відповідач), найменування якого змінено на ПрАт "Шполатехагро" уклали Контракт № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 (далі - Контракт, том 1, а. с. 66-69), предметом якого є купівля-продаж насіння для посіву, асортимент, кількість, ціна, строки поставки, строки і форми оплати викладені у додатках до Контракту, умови поставки - СІР Шпола (в редакції "Инкотермс 2000").

За доводами позивача, на виконання умов Контракту позивач поставив відповідачу насіння на загальну суму 5 583 308,60 Євро, яке було прийняте відповідачем. Відповідач сплатив кошти за отриманий товар лише частково.

Спір між сторонами виник за частиною неоплаченого товару, поставленого за наявними у справі деклараціями на ввезення товару (а.с. 109-250 том 1 та а.с. 1-169 том 2) із посиланням на контракт СSDСТА 100215 від 15.02.2010 на загальну суму 1798799,60 Євро (а.с. 19 том 1).

Представники обох сторін визнають, що за умовами контракту СSDСТА 100215 від 15.02.2010 сторонами не було погоджено конкретного строку проведення оплати за отриманий товар.

05.02.2013 "КОССАД СЕМАНС" та ПрАТ "ШПОЛАТЕХАГРО" уклали Додаткову угоду про зміну порядку розрахунків до двох контрактах купівлі-продажу, зокрема і по Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 (т. 1 а.с. 70-78), в якій вказано про визнання відповідачем заборгованості по двох Контрактах на загальну суму 6 369 322 Євро та перераховано цю заборгованість у національну валюту України за курсом НБУ на дату підписання додаткової угоди і ця заборгованість склала загалом суму 68 993 222,01 грн., зокрема по Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 - суму 28 422 988,36 грн.

Крім цього, 05.02.2013 "КОССАД СЕМАНС" (як Кредитор), ТОВ "КОССАД ВОСТОК" (як Новий кредитор) та ПрАТ "ШПОЛАТЕХАГРО" (як Боржник) уклали Угоду про відступлення прав вимоги (а.с. 82 том 1), за умовами якої було відступлено право вимоги Кредитора до Боржника щодо оплати останнім Новому кредитору заборгованості за імпортними контрактами (зокрема і за Контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010) та було відступлено право вимоги заборгованості за договором купівлі-продажу № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 в сумі 28 422 988,36 грн. (Акт приймання-передачі прав вимоги до вказаної угоди від 05.02.2013 із переліком транспортних накладних та митних декларацій - т. 1, а.с. 94-96).

Дослідивши дану угоду про відступлення з її додатками суд встановив, що обома сторонами визнається, що відступлено було вимоги за контрактом 100215 від 15.02.2010 року та 17-01-2012 від 17.01.2012 року ( а.с. 90 том 1). По акту приймання-передачі прав вимоги до угоди про відступлення від 05.02.2013 року (а.с. 94) позивач передав права за деклараціями ВМД ІМ 40 згідно переліку, що відрізняється від документів, на підставі яких заявлено до стягнення позовні вимоги у даній справі (див перелік а.с. 19 том 1).

Отже, обома сторонами визнається, що уступлене право вимоги по угоді від 05.02.2013 року, яке стосується інших поставок товару, не впливає на права позивача вимагати від відповідача оплати боргу за позовними вимогами.

За доводами позивача, решта заборгованості відповідача за Контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 в сумі 1 798 799,60 Євро залишилась не сплаченою. При повторному розгляді справи представник відповідача заперечив проти отримання товару за деклараціями, копії яких знаходяться у справі, однак не пояснив походження на них печаток свого підприємства, які засвідчують отримання товару.

За доводами позивача, 12 березня 2014 року представник відповідача ОСОБА_5 передала позивачу в двох оригінальних примірниках додаткову угоду від 03.03.2014 про зміну порядку розрахунків за контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 (т. 1 а.с. 97, 98-107).

В цій додатковій угоді, яка підписана обома сторонами, зокрема, від імені ПрАТ "ШПОЛАТЕХАГРО" директором ОСОБА_5, вказано, що відповідач визнає і підтверджує наявність заборгованості по Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 перед позивачем в сумі 1 798 799,60 Євро.

За доводами позивача названа додаткова угода не набрала чинності, оскільки згідно пункту 5.3 цієї додаткової угоди вона набирає чинності за умови, що результати перевірки продавцем інформації, що зазначена у документах в Додатках до додаткової угоди, є такими, що відповідають здійсненим поставкам, про що продавець інформує у письмовому вигляді покупця до 20.03.2014 (а.с. 99 том 1).

Як вказує позивач, він, як продавець, такого повідомлення відповідачу не направляв, тому ця додаткова угода не набрала юридичної сили, чого не спростував відповідач.

У відповідності до ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

Отже, умова додаткової угоди про зміну порядку розрахунків (п. 5.3.) про те, що цей договір набирає сили за певних умов, є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

При повторному розгляді справи представниками сторін не подавалися суду доводи і заперечення щодо підписання додаткової угоди про зміну порядку розрахунків не уповноваженими особами від імені сторін.

Незважаючи на те, що додаткова угода про зміну порядку розрахунків від 03.03.2014 (а.с. 99 том 1) не набрала чинності, дану угоду позивач вважає доказом переривання строку позовної давності для вимог до відповідача.

Суд погоджується, що підписання угоди про зміну порядку розрахунків (а.с. 99 том 1) з боку відповідач є дією, що свідчить про визнання ним боргу перед позивачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Дана норма не встановлює обмежень у тому, якими саме діями може бути виражено таке визнання боргу.

Відповідно до пункту 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати зокрема зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору.

Незважаючи на те, що угода про зміну порядку розрахунків від 03.03.2014 не набрала чинності в силу невиконання позивачем п. 5.3., однак підписання цієї угоди з боку відповідача вже свідчить про його згоду з усіма умовами цієї угоди, зокрема і з визначенням розміру боргу відповідача перед позивачем по контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 року.

У відповідності до ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд погоджується із доводами позивача про те, що якщо строк виконання зобов'язання по оплаті товару між сторонами за контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 року не було узгоджено, то зобов'язання у відповідача по оплаті товару виникає з моменту його отримання у відповідності до ст. 692 ЦК України.

При цьому суд виходить з такого:

Правовідносини між сторонами регулюються нормами ст. 712 ЦК України про поставку, якою передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару, а покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (стаття 692 Цивільного кодексу України).

Як вказано вище, у відповідності до ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, зокрема і ст. 692 ЦК, яка знаходиться у розділі про угоду купівлі-продажу в ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" судам роз'яснено такий порядок застосування ч. 1 ст. 692 ЦК України щодо визначення строку виконання боржником грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу у співвідношенні з ч. 2 ст. 530 ЦК України. Зокрема, зазначено таке: відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10).

Відповідач під час розгляду спору у відзиві на позов заявив клопотання про застосування позовної давності з огляду на те, що строк позовної давності за вимогами щодо оплати вартості товару (який обраховується з моменту поставки за ст. 692 ЦК), поставленого відповідачу на підставі Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010, сплив, що є підставою для відмови у позові.

При повторному розгляді справи відповідач своє клопотання про застосування строку позовної давності до всіх вимог позивача підтвердив.

За уточненими позовними вимогами позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача лише 1 772 980,60 Євро, оскільки для вимоги про стягнення боргу в сумі 25 819,00 грн. за ВМД 401156 (400272) від 16.02.2011 року вже сплив строк позовної давності на день звернення до суду (а.с. 19 том 1).

По математичних розрахунках позовних вимог заперечень у відповідача немає. Доказів сплати вартості основного боргу відповідач суду не надав, доводи відповідача про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог суд не приймає як не підтверджені належними і допустимими доказами, строк виконання зобов'язання по оплаті товару вже є таким, що настав. а тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 772 980,60 Євро залишку основного боргу за товар.

Як вказано вище, суд прийшов до висновку, що після підписання сторонами додаткової угоди про зміну порядку розрахунків від 03.03.2014 року ( а.с. 99 том 1), що є свідченням визнання відповідачем боргу перед позивачем, який внесено до п. 1.3. цієї угоди, строк позовної давності для захисту позивачем свого порушеного права почав текти заново, а тому позов про стягнення основного боргу заявлено в межах позовної давності.

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Оскільки між сторонами у справі укладено контракт резидента України з нерезидентом, умовами якого прямо передбачено, що ціни по контракту встановлюються в Євро або доларах США і валютою платежу є Євро (п. 5,6), то відповідач основний борг повинен сплачувати позивачу у Євро, як і просить позивач.

Статтею 76 ЗУ "Про міжнародне приватне право" встановлено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Відповідно до статті 123 ГПК України іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 12 Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 сторонами у справі передбачено підсудність спорів за вказаним контрактом Господарському суду міста Києва та встановлено, що під час розгляду спорів за спірним контрактом застосовується матеріальне і процесуальне право України.

Випадків, передбачених статтею 77 ЗУ "Про міжнародне приватне право", судом не встановлено.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.10.2015, на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015, справу № 910/18341/14 надіслано за підсудністю до Господарського суду Черкаської області з огляду на те, що сторонами у справі в Контракті № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 визначено застосування судом у разі розгляду спору матеріального і процесуального права України, та враховуючи, що відповідно до положень чинного законодавства України справа повинна розглядатися судом, встановленим законом, тобто тим, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача за порушення розрахунків по Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 --- 265 947,09 Євро штрафних санкцій і 159 568,86 Євро на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобовязання, то суд вважає, що ці вимоги підлягають лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

Згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України, статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Для доведення настання строку виконання зобов'язання за контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 позивач скористався приписами частини 1 статті 692 ЦК України про те, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Тому строк оплати по кожній партії товару визначається з моменту її передачі відповідачу.

Позивач просить стягнути з відповідача 159 568,26 Євро як 3% річних за прострочення грошового зобов'язання по Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 на підставі статті 625 ЦК України за період з 25.08.2011 по 25.08.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 інший розмір процентів не встановлений.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність у три роки і її перебіг починається з моменту прострочення основного зобов'язання.

Оскільки перебіг строку позовної давності для стягнення основного боргу для позивача почався заново 12.03.2014 року, як вже встановлено судом, то і стягнення 3% річних на прострочену суму боргу за три роки до часу подання позову з боку позивача є правомірним. Розрахунок 3% річних зроблено вірно.

Позивач правомірно перерахував 3% річних із Євро у гривні на суму 2 639 259,02 грн. по курсу Євро до гривні на час подачі заяви про зменшення позовних вимог від 21.10.2014 року (16,54 Євро /1 грн.), виходячи з такого:

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Ні законом, ні Контрактом між сторонами не визначено сплату трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України у іноземній валюті.

Згідно роз'яснення п. 8.1. постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" -- відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Позивач інфляційні на суму прострочення основного боргу не стягує.

Розрахунок 3% річних є вірним (1772980,60 х 3% : 365 х 1095 х 16,54 = 2639259,02 грн.).

Доказів проведення розрахунку за процентами річних відповідач суду не надав, вимоги позивача є правомірними, а тому з відповідача підлягають стягненню на підставі статті 625 ЦК України три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання за Контрактом № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 в період з 25.08.2011 по 24.08.2014, тобто за останні три роки прострочення сплати боргу до часу подачі позову, в сумі 2639259,02 грн. із розрахунку суми боргу станом на 21.10.2014 (дату заяви про зменшення розміру позовних вимог) по офіційному курсу НБУ 16,5417 грн. за 1 Євро.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 265 947, 09 Євро штрафних санкцій, встановлених пунктом 10 Контракту, не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Пунктом 10 Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 визначено, що у випадку недотримання передбачених строків оплати по даному контракту, за затримку платежу застосовується штрафна санкція в розмірі 15% річних від суми простроченого платежу. Штраф нараховується від дати платежу, визначеного в додатках до цього Контракту, що є його невід'ємною частиною, до моменту повного розрахунку по цьому Контракту.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, умовами Контракту № СSDСТА 100215 від 15.02.2010 строки оплати переданого товару не визначені, тому позивач для стягнення боргу застосував ст. 692 ЦК України.

П. 10 Контракту право нарахування штрафу ставить у залежність від порушення передбачених строків оплати по даному контракту, тому якщо таких строків не визначено, підстав для нарахування штрафу немає.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В пункті 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" вказано, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатись перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Отже, якби позивач і довів правомірність застосування штрафу, його стягнення було б неможливим через пропуск строку позовної давності.

Також позивач не має права нараховувати штраф за останній рік, що передує зверненню до суду, оскільки штраф повинен бути нарахований з моменту порушення зобов'язання. Це випливає із роз'яснення п. 3.3. постанови пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", яким встановлено, що зміна порядку обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не допускається (наприклад, обчислення позовної давності не з моменту прострочення виконання зобов'язання, а з дати, визначеної шляхом зворотного підрахунку певного строку від дати звернення з позовом до господарського суду).

Оскільки позивач не має права на нарахування штрафу, то у позові в цій частині йому слід відмовити не через пропуск строку позовної давності, а через недоведеність правомірності такої позовної вимоги.

Таким чином, до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 1 772 980,60 Євро основного боргу за товар, 2 639 259 грн. 02 коп. як 3% річних на підставі контракту 100215 від 15.02.2010 року, а в частині стягнення штрафу у позові слід відмовити повністю.

На підставі ст. 49 ГПК України, враховуючи вину відповідача у виникненні спору, з відповідача на користь позивача слід стягнути 73 080,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору повністю.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Шполатехагро" (20600, Черкаська обл., Шполянський район, місто Шпола, вул. Лебединська, буд. 131, ідентифікаційний код 32715534) на користь Коссад Семанс (Caussade Semences), акціонерного товариства з Радою директорів та Наглядовою радою, створеного відповідно до законодавства республіки Франція, зареєстрованого в торговому реєстрі товариств м. Монтобан за номером В 846 050 052, (місцезнаходження: ОСОБА_6 де Мо, 82300, Коссад, Франція) - 1 772 980,60 Євро основного боргу за товар, 2 639 259 грн. 02 коп. як 3% річних на підставі контракту 100215 від 15.02.2010 року та 73 080,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 21 червня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських