ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Справа № 921/908/15-г/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Терра"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016
у справі№ 921/908/15-г/17
Господарського судуТернопільської області
за позовомСільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Терра"
доПриватного малого підприємства "Імпульс"
простягнення 55203,97 грн.
за участю представників:
позивачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)
відповідачане з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)

ВСТАНОВИВ:

01.09.2015 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Терра" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Приватного малого підприємства "Імпульс" заборгованості за договором поставки №ТР-49/2013 від 20.05.2013 у сумі 55203,97 грн (в тому числі: 29504,61 грн - сума основного боргу; 22164,33 грн - втрати від інфляції та 3535, 03 грн - відсотки за користування коштами). Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки, що полягає у несвоєчасній сплаті за поставлений товар, у зв'язку з чим на підставі умов договору та статей 526, 625, 692 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України підлягає стягненню сума основного боргу та сума штрафних санкцій.

Відповідач участі у судовому засіданні не брав, усних або письмових заперечень суду не надав, у зв'язку з чим спір вирішувався за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2015 (суддя Андрусик Н.О.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 29504,61 грн заборгованості за поставлений товар, 3525,37 грн - 3% річних, 22164, 33 грн інфляційних нарахувань та 1826,68 грн витрат судового збору, в решті позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016 (судді Матущак О.І. - головуючий, Галушко Н.А, Дубник О.П ) вказане рішення господарського суду скасовано в частині стягнення суми 17561,66 грн, нарахованої на суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та в частині стягнення 3176,16 грн 3% річних, в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено; в частині стягнення 29504,61 грн заборгованості, 4602,67 грн суми нарахованої на суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, 349, 21 грн - 3 % річних та 1827грн витрат по оплаті судового збору рішення залишене без змін.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати прийняту у справі постанову, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: суд в порушення вимог статей 526, 662, 666, 692 Цивільного кодексу України дійшов помилкового висновку щодо моменту виникнення обов'язку оплати за поставлений товар, вказавши, що відсутні докази виставлення рахунку, як підстави для здійснення оплати відповідно до умов договору, а конкретного строку оплати умови договору не містять, відтак, до даних правовідносин слід застосовувати вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Представники позивача та відповідача не скористалися своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції, відзив на касаційну скаргу не подано.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 20.05.2013 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Терра" (постачальник), та Приватне мале підприємство "Імпульс", (покупець) уклали договір поставки № ТР-49/2013, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця насіння сої (товар) в кількості 15 тонн за ціною однієї тонни 8130 грн., а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Згідно з пунктами 1.2, 1.6, 1.6.1, 3.1, 3.2, 5.3 договору, загальна вартість товару становить 121950 грн., в тому числі ПДВ 20325 грн.; товар має бути наданий покупцю в повному обсязі до 31 травня 2013 року або в більш ранні строки за погодженням сторін і поданню письмової заявки зі сторони покупця; до подання письмової заявки товар знаходиться на збереженні у продавця; розрахунки за чинним договором здійснюються в безготівковому порядку в розмірі вартості товару; оплата товару по даному договору здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі виставленого рахунку; Покупець зобов'язаний здійснити оплату товару, в розмірах та порядку, визначених чинним договором.

Чинний договір вступає в силу з дати підписання кожного аркушу договору уповноваженими сторонами до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 8.1 договору).

Суди встановили, що на виконання умов договору поставки позивач передав, а відповідач прийняв через представника Симко А.Я. (згідно з довіренісю № 56 від 21.05.2013) товар на загальну суму 117559,81 грн., що підтверджується видатковими накладними: № ТР-0000113 від 21.05.2013 на суму 59064,46 грн.; № ТР-0000114 від 22.05.2013 на суму 58495,35 грн. з посиланням на договір № ТР-49/2013 від 20.05.2013.

Позивач виставив відповідачу до оплати рахунки-фактури: № ТР-0000018 від 21.05.2013 та № ТР-000019 від 22.05.2013

Відповідач сплатив частково вартість насіння сої 19.12.2013 лише у сумі 100000 грн., що підтверджується банківською випискою, за змістом якої відповідач перерахував кошти на банківський рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ "Хрещатик" в м. Київ, із яких позивачем зараховано в погашення заборгованості по договору 88055,20 грн., а решту суми зараховано в погашення заборгованості за товар, поставлений відповідачу згідно з попередніми правочинами, укладеними у 2012 році.

Відтак, суди встановили, що загальна сума основного боргу відповідача становить 29504,61 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку про обов'язок відповідача оплатити товар з моменту його прийняття за видатковими накладними відповідно до приписів статті 692 Цивільного кодексу України; також відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України судом здійснено власний розрахунок та стягнуто суму інфляційних, річних без урахування дня отримання товару, який не може вважатися простроченням виконання зобов'язання.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо встановленого розміру основного боргу, проте дійшов висновку, що оскільки договором строк оплати не встановлено, а докази надання позивачем відповідачу рахунку-фактури, як і підстави здійснення платежу за умовами договору відсутні, пов'язав настання моменту виконання зобов'язання з урахуванням вимог частини другої статті 530 Цивільного кодексу України з отриманням претензії №24/03-15 від 24.03.2015, відповідно здійснивши перерахунок інфляційних та річних.

Колегія суддів зазначає, що за приписами статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідне регулювання міститься також у статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з приписами пункту 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до частини шостої статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

За частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або після прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором не встановлено інший строк оплати; оскільки суди встановили, що умовами договору строк оплати не встановлено, то обов'язок відповідача оплатити товар виник відповідно до положень статті 692 Цивільного кодексу України - з моменту прийняття товару або товаророзпорядчих документів на нього.

За частиною другою статті 662 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцю одночасно з товаром його приналежності та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що умовами договору передбачено перелік документів, які повинні супроводжувати товар, серед яких: рахунок, накладна, податкова накладна, а будь-яких доказів неналежного виконання договору в цій частині відповідач не надав, відсутність будь-якого з наведених документів під час прийомки товару не зафіксував; домовленостей щодо направлення позивачем рахунку окремо від інших документів та строків такого направлення не навів.

Також слід відзначити, що за своєю природою рахунок-фактура є видом комерційного рахунку, тобто, документом, який має містити реквізити, необхідні для здійснення оплати товару та суму оплати; суд апеляційної інстанції не вказав, в чому саме складені та підписані сторонами товаророзпорядчі документи не відповідають наведеним вище ознакам та які перешкоди щодо реквізитів та підстав платежу існували у відповідача для належної оплати отриманого товару відповідно до отриманої накладної та укладеного договору.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вищевказаних положень та обставин справи не врахував, дійшовши необґрунтованих та суперечливих висновків щодо настання моменту оплати за приписами частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, а також щодо відстрочення настання моменту платежу в залежності від дати отримання рахунку-фактури відповідачем.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд, розглядаючи справу, не розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; неналежним чином проаналізував правовідносини, що виникли та існували між сторонами, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкових висновків за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги, необґрунтовано скасувавши рішення суду першої інстанції.

Натомість, місцевий господарський суд дійшов вірного та законного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, врахувавши умови договору та дослідивши матеріали справи, правильно застосував приписи законодавства.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити, скасувавши постанову апеляційної інстанції, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі; судовий збір за розгляд касаційної скарги, відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покласти на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 49, 111-7, пунктом 6 статті 111-9, статтями 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Терра" задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2016 у справі № 921/908/15-г/17 Господарського суду Тернопільської області скасувати.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2015 залишити в силі.

Стягнути з Приватного малого підприємства "Імпульс" (47728, Тернопільська обл, Тернопільський район, с. Острів, вул. Промислова, буд. 7, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Терра" (47800, Тернопільська область, смт Підволочиськ, вул. 22 Січня, 7а ) - 2192,40 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду Тернопільської області видати наказ.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Алєєва

Т. Дроботова