ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2016 р. Справа № 917/1906/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Істоміна О.А., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1 дов. б/н від 01.09.2015р.,

третьої особи ОСОБА_1 дов. № 883 від 30.09.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1015П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі № 917/1906/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства Імексбанк, м. Одеса,

до Споживчого товариства Котл Транс, смт. Котельва, Котелевський район, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, смт. Котельва, Котелевський район, Полтавська область,

про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 02.02.2016р. у справі №917/1906/15 (головуючий суддя Сірош Д.М., суддя Іванко Л.А., суддя Кульбако М.М.) відмовлено в задоволенні позову повністю.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016р. у справі №917/1906/15 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що суд першої інстанції не зясував повністю строки здійснення платежів та їх відповідність ознакам дій відповідача з визнання боргу, у звязку з чим висновки суду щодо спливу позовної давності не є належно обґрунтованими і мають передчасний характер.

В дане судове засідання представник позивача не зявився, про причини неявки суд не повідомив. У наданих позивачем додаткових письмових поясненнях зазначив, що ним не пропущений строк позовної давності, а рішення суду першої інстанції винесено помилково.

Представник відповідача та третьої особи у відзивах на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Представник відповідача та третьої особи зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про поновлення строку позовної давності, а саме: доказів здійснення оплат по кредитному договору відповідачем, тому позивачем не доведено факт вчинення відповідачем в межах строку позовної давності дій, які б свідчили про визнання ним боргу. Таким чином, обставини, які б свідчили про переривання строку позовної давності, не встановлені та доказами не доведені.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для здійснення відеоконференції судового засідання та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 30.05.2016р. було оголошено перерву до 01.06.2016р. о 12:30 год. В судовому засіданні 01.06.2016р. було оголошено перерву до 06.06.2016р. о 14:00 год.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача та у відзиві на неї доводи відповідача та третьої особи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30.10.2007 р. між АКБ "Імексбанк" (кредитор), правонаступником якого є ПАТ "Імексбанк", та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір кредиту № 662, згідно п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних.

Пунктом 1.1.1. кредитного договору визначено порядок погашення суми основної заборгованості, а саме, основна сума заборгованості погашається по 25-е число кожного місяця, згідно погодженого в договорі графіку погашення заборгованості.

Кінцевий термін погашення кредиту 28.10.2010 р.: щомісячно, починаючи з травня 2008 року по 28 жовтня 2010 року по 830,00 доларів США.

Згідно з п. 2.1. кредитного договору, видача кредиту проводиться шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку позичальника та/або оплати з позичкового рахунку розрахункового документа позичальника. Моментом (днем) надання кредиту вважається день першої оплати з позичкового рахунку позичальника (п. 2.2. кредитного договору).

В п. 2.7 цього ж договору передбачено, що позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання коштів у національній валюті з поточного рахунку позичальника або з будь-яких інших рахунків позичальника, що становлять суму кредиту, відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій та інших грошових зобовязань позичальника перед кредитором, за умови настання строків виконання позичальником будь-яких грошових зобовязань, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.2.8 даного договору кредитор має право здійснювати договірне списання коштів з відповідного рахунку позичальника у відповідності до вимог чинного законодавства України при настанні терміну погашення заборгованості за кредитним договором.

У разі несвоєчасного погашення позичальником заборгованості та відсотків за кредитом видавати наказ про примусову сплату боргового зобовязання (п. 3.2.10 кредитного договору).

Додатковою угодою № 4 від 30.06.2009 р. сторонами було внесено зміни до кредитного договору.

Так, додатковою угодою №4 сторони внесли зміни до пункту 1.1 кредитного договору, виклавши даний пункт в наступній редакції: "Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поверненні, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 25 000,00 доларів США (станом на 30.06.2009 р. залишок - 20 020,00 доларів США, що у перерахунку становить 153 153,00 грн., а починаючи з 30.06.2009 р. 153 153,00 грн. зі сплатою 16% річних, а починаючи із 30.06.2009 р. - 21% річних".

Крім того, додатковою угодою № 4 сторони внесли зміни до п.п. 1.1.1 кредитного договору, а саме графіку погашення кредиту, згідно якого щомісячно, по 25-е число включно число кожного місяця, починаючи із травня 2008 року та до жовтня 2008 року, погашати по 830,00 доларів США; щомісячно, по 25-е включно число кожного місяця, починаючи із жовтня 2009 року та до вересня 2010 року, погашати по 11 800,00 грн.; до 28.10.2010 р. погасити залишок заборгованості в сумі 11 553,00 грн.

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань боржника, щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави.

На виконання умов кредитного договору 30.10.2007 р. між АКБ "Імексбанк" (заставодержатель) та СП "Котл транс" (заставодавець) був укладений договір застави №662, відповідно до п.п.1.1. якого заставодавець передав у заставу заставодержателю рухоме майно, а саме, автомобіль RENAULT Premium, 1998 року випуску, колір - сірий, тип - сідловий тягач-Е, шасі (кузов, рама, коляска) № VF622GVA0C0015332, державний реєстраційний номер 152 74 СК, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ІХС № 410777, видане 20.07.2004р. Зіньківським МРЕВ ДАЇ УМВС України в Полтавській області.

Згідно з п. 1.2 договору застави, заставодавець передав заставодержателю в заставу майно з метою забезпечення своєчасного, повного виконання зобовязань позичальником - ОСОБА_2 за договором кредиту №662 від 30.10.2007 р., згідно якого заставодержатель надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном погашення, враховуючи графік погашення, встановлений договором кредиту.

Заставлене майно оцінене сторонами в сумі 160 000,00 грн. (п. 1.3 договору застави).

У відповідності до п. 1.6. договору застави зобов'язання забезпечені договором застави, вважаються виконаними, коли заборгованість цілком сплачена, сплачені відсотки та витрати, пов'язані з виконанням обов'язків позичальником по договору кредиту №662 від 30.10.2007р.

Відповідно до п. 3.4. позивач має право за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в договорі кредиту, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги.

Згідно з п. 4.1. договору застави позивач має право звернути стягнення на предмет застави, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань по договору кредиту № 662 від 30.10.2007 вони не будуть виконані.

Також, матеріали справи свідчать, що 30.10.2007 р. між АКБ "Імексбанк" (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) був укладений договір застави №662/1, відповідно до п.п.1.1. якого заставодавець передав у заставу заставодержателю рухоме майно, а саме, ангар складу ЗЗР, металевий (15м х 30м), розбірний, комплектований опорами підвищеної стійкості.

Пунктом 1.2 договору застави № 662/1 передбачено, що заставодавець передав заставодержателю в заставу майно з метою забезпечення своєчасного, повного виконання ним зобовязань за договором кредиту №662 від 30.10.2007 р., згідно якого заставодержатель надає заставодавцю у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном погашення 28.10.2010р., враховуючи графік погашення, встановлений договором кредиту.

Заставлене майно оцінене сторонами в сумі 150 000,00 грн. (п. 1.3 договору застави № 662/1).

Як стверджує позивач, свої зобовязання за кредитним договором №662 від 30.10.2007 р. банк виконав належним чином, в повному обсязі, перерахувавши кошти на поточний рахунок позичальника.

Проте, позичальник - ОСОБА_2, зобовязання з повернення грошових коштів по кредитному договору належним чином не виконав, у звязку з чим у останнього станом на 20.08.2015 р. утворилась перед банком заборгованість в розмірі 360 159,22 грн., з яких:

- прострочена заборгованість за кредитом: 104 000,00 грн.;

- поточна заборгованість за процентами: 12 566,05 грн.;

- прострочена заборгованість за процентами: 95 074,98 грн.;

- пеня, що нарахована за порушення строку повернення кредиту та процентів (за період з 30.10.2007 р. по 20.08.2015 р.) - 148 518,19 грн.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному кредитним договором, ПАТ "Імексбанк", від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з СП "Котл Транс" заборгованості по кредитному договору №662 від 30.10.2007 р. в сумі 360 159,22 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Полтавської області відмовив в задоволенні позову, в зв'язку із спливом позовної давності та відсутністю поважних причин її пропуску.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до пункту 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ст. 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1.1. кредитного договору №662 від 30.10.2007 р. (в редакції додаткової угоди №4 від 30.06.2009 р.) передбачено, що строк погашення кредиту був визначений до 28.10.2010 року.

Колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 було порушено умови кредитного договору №662 від 30.10.2007 р. в частині повної та своєчасної сплати кредиту та відсотків за користування кредитом, в звязку з чим у позичальника перед банком виникла заборгованість.

На момент розгляду справи позичальник суму заборгованості в добровільному порядку не сплатив, що свідчить про наявність порушеного права кредитора щодо отримання грошових коштів за надання кредиту.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про заставу, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України).

Заявляючи клопотання про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною та поновлення цього строку позивач визнав, що строк позовної давності ним пропущений.

При цьому, позивач вважає, що у звязку із проведенням оплати відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання боргу та, тим самим, перервав строк позовної давності. Позивач надав виписку по рахунку, а також меморіальні ордери на підтвердження таких оплат.

Суд першої інстанції правомірно відхилив дане клопотання про поновлення та продовження процесуального строку (позовної давності), оскільки є необґрунтованим, а до заявлених вимог застосував позовну давність з урахуванням наступного.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зі статей 261, 530, 631 Цивільного кодексу України вбачається, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як зазначив позивач у клопотанні про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною та поновлення цього строку він сплинув 28.10.2013р., оскільки кінцевий термін погашення кредиту визначено у договорі - до 28.10.2010р.

З позовною заявою про стягнення заборгованості за спірним договором позивач звернувся до господарського суду лише 31.08.2015р..

Позивач у своєму клопотанні визнає факт звернення до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, та просить його поновити. Разом з тим, в поданому клопотанні позивач не посилається на будь-які обставини, які свідчать про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позов.

Щодо посилань позивача на переривання строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Позивачем надані суду копії меморіальних ордерів від 25.10.2012р., від 21.05.2014р., які свідчать про часткове погашення тіла кредиту.

Разом з тим, відповідно до п.1.19-1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні від 05.04.2001р. № 2346-III, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що вказані меморіальні ордери, складені за ініціативою банку, свідчать лише про здійснення банком списання коштів з розрахункового рахунку відповідача, що передбачено п. 2.7 кредитного договору, а не вчинення боржником дій з виконання зобов'язання.

Також, згідно з п. 3.2.8 договору кредиту № 662 від 30.10.2007р. кредитор має право здійснювати договірне списання коштів з відповідного рахунку позичальника у відповідності до вимог чинного законодавства України при настанні терміну погашення заборгованості за цим договором.

Як розяснено у п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставини справи, належати: визнання предявленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само і прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом із кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати боргу; часткова сплата боржником або за його згодою іншою особою основного боргу та/або суми санкцій. При цьому якщо виконання зобовязань передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Як свідчать матеріали справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивача не надав доказів здійснення оплат по кредитному договору відповідачем, тобто, позивачем не доведено факт вчинення відповідачем в межах строку позовної давності дій, які б свідчили про визнання ним боргу.

Таким чином, необґрунтованими є посилання позивача на переривання строку позовної давності, судом не встановлено обставин переривання строку позовної давності.

Як розяснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобовязаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Згідно з ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Крім того, як розяснено у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ № 10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи. Інших обставин, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, в ході апеляційного провадження не наведено.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі № 917/1906/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Публічного акціонерного товариства Імексбанк, м. Одеса, на рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі № 917/1906/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 02.02.2016 р. у справі № 917/1906/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Слободін М.М.