ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 р. Справа № 909/636/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Грици Ю.І.,

секретар судового засідання Ковальчук Р.О.,

за участю:

від позивача: Парфан Т.Д. - адвокат, (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 429 від 05.07.2002)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, (довіреність № НАО 244590 від 18.06.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 76000)

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, 76000)

про стягнення коштів в сумі 373400,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_3 звернувся до господарського суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення коштів в сумі 331906,9 грн., з яких: 106136,90 грн. - борг та 225770,00 грн. - штрафні санкції.

В обґрунтування поданого позову заявник посилається на те, що в порушення укладеного між сторонами договору комерційної концесії відповідачем не сплачено частину початкового платежу, роялті, рекламні відрахування та передбачені умовами договорів штрафи.

В процесі розгляду справи позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог до суми 317136,90 грн.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 05.08.2015 в задоволенні позову відмовлено. Дане рішення залишено без зміни постановою Львівського апеляційного господарського суду .

Постановою Вищого Господарського суду України від 22.03.2016 вказані рішення та постанову скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 01.04.2016 призначено розгляд справи на 10.05.2016, за результатами якого розгляд відкладено на 18.05.2016.

18.05.2016 представник відповідача подав заяву (вх.№6866/16 від 18.05.2016) про зменшення розміру штрафних санкцій, заяву (вх.№6865/16 від 18.05.2016) про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача та заяву (вх.№6852/16 від 18.05.2016) про здійснення технічної фіксації судового засідання.

Ухвалою суду від 18.05.2016 відкладено розгляд справи на 02.06.2016.

Представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог (вх№5513/16 від 02.06.2016), в якій просить збільшити позовні вимоги до суми в розмірі 373400,90 грн. відповідно до поданого ним розрахунку збільшених позовних вимог та стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем при розгляді справи судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій та витрати на послуги адвоката.

В судовому 02.06.2016 оголошено перерву до 06.06.2016.

В зв'язку з заявою представника відповідача здійснювалася фіксації судових засідань технічними засобами.

06.06.2016 представником відповідача подано відзив на позовну заяву (вх.№7899/16 від 06.06.2016), в якому зазначає, що сторонами чітко встановлено суму початкового платежу, а тому наведений в розрахунку до заяви про збільшення позовних вимог початковий платіж у відповідності до курсу долара є безпідставним, оскільки дане зобов'язання в іноземній валюті не визначалось. При цьому, зазначає, що позивач звернувшись з позовом 09.06.2016 пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Також представник відповідач у відзиві посилається на те, що державної реєстрації укладеного між сторонами договору здійснено не було. В зв'язку з наведеним просить в позові відмовити.

06.06.2016 представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві з урахування заяви про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що в позові слід відмовити, з врахуванням наступного:

відповідно до умов Договору комерційної концесії (франчайзингу) №1 від 26.12.2011, що підписаний сторонами (далі - договір) ФОП ОСОБА_3 (франчайзер, позивач) погодився на вступ ФОП ОСОБА_4 (франчайзі, відповідач) до франчайзингової мережі «BEST BURGER» по веденню бізнесу франчайзера, а відповідач зобов'язався використовувати на умовах невиключного права стандарт, систему та торгову марку франчайзера.

Відповідно до статті 3 договору відповідач зобов'язався сплатити позивачу початковий платіж та сплачувати роялті і рекламні відрахування.

Згідно п. 3-01 договору відповідач мав сплатити позивачу початковий платіж у розмірі 20000 грн. у відповідності з наступним графіком: A) сума в гривнях, щ о еквівалентна 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати підписання Договору; Б) сума в гривнях, що еквівалентна 500 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 5 робочих днів з дати відкриття; B) сума в гривнях , що еквівалентна 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ встановленим на день виплати даної суми, протягом 6 місяців з дати відкриття.

Представником позивача зазначено, що відповідачем було сплачено тільки 1000 доларів США початкового платежу.

Відповідно до п.3-02 договору відповідач зобов'язався сплачувати позивачу роялті у розмірі 2,5%, від щомісячного валового обороту. З приводу виконання даного пункту представником позивача зазначено, що починаючи з дати відкриття кафе «BEST BURGER» (01 квітня 2012 року), яке знаходилось за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Зв'язкова ,6, відповідачем роялті не сплачувалось.

Пунктом 3-03 договору передбачено обов'язок відповідача щомісячно, починаючи з дати відкриття , сплачувати рекламні відрахування у розмірі 0,5% від щомісячного валового обороту. Представником позивача зазначено, що зобов'язання відповідачем також не виконано.

На підставі наведеного позивачем з метою врегулювання договірних відносин було вжито заходів досудового врегулювання спорів - 07.04.2014 відповідачу надіслано претензію з вимогою сплатити протерміновані платежі за договором.

Керуючись п.10-01 договору позивач розірвав договір в односторонньому порядку, про що направив відповідачу листа № 5 від 19.05.2014.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема з договорів. Зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1115 ЦК України, за договором комерційної концесії (франчайзингу) одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Згідно ст. 1116 ЦК України предметом договору комерційної концесії (франчайзингу) є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Таким чином, договір, що підписаний сторонами, за своєю правовою природою є договором комерційної концесії (франчайзингу).

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином.

Стаття 1118 Цивільного кодексу України, в редакції, що була чинною на момент виникнення зобов'язань, встановлює форму договору комерційної концесії та його державну реєстрацію, зокрема: 1. Договір комерційної концесії укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору концесії такий договір є нікчемним. 2. Договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця. 3. Якщо правоволоділець зареєстрований в іноземній державі реєстрація договору комерційної концесії здійснюється органом, який здійснив державну реєстрацію користувача. 4. У відносинах з третіми особами сторони договору комерційної концесії мають право посилатися на договір комерційної концесії лише з моменту його державної реєстрації.

Такі ж вимоги щодо форми та державної реєстрації договору комерційної концесії містить стаття 367 Господарського кодексу України, в редакції, що була чинною на момент виникнення зобов'язань, а саме: 1. Договір комерційної концесії повинен бути укладений у письмовій формі у вигляді єдиного документа. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. 2. Договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації органом, який здійснив реєстрацію суб'єкта господарювання, що виступає за договором як правоволоділець. Якщо правоволоділець зареєстрований як суб'єкт господарювання не в Україні, реєстрація договору комерційної концесії здійснюється органом, який зареєстрував суб'єкта господарювання, що є користувачем. 3. У відносинах з третіми особами сторони договору комерційної концесії мають право посилатися на договір лише з дня його державної реєстрації. Відсутність реєстрації договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися на цей договір. 4. Інші вимоги щодо укладання договору комерційної концесії встановлюються законом.

Таким чином, стаття 1118 ЦК України та ст. 367 ГК України, які є спеціальними нормами, що врегульовують правовідносини сторін при укладенні договору комерційної концесії, зокрема, частина третя обидвох норм містить імперативну вимогу щодо державної реєстрації такого договору. З цих підстав суд не погоджується з твердженням позивача, який з посиланням на висновок суду касаційної інстанції наполягає на тому, що державна реєстрація договору необхідна лише для взаємовідносин сторін в такому зобов'язанні з третіми особами. З цього приводу слід зазначити, що якщо стаття 1118 ЦК України містить "можливість" неоднозначного тлумачення вимоги щодо державної реєстрації (на думку суду

у вказаній нормі законодавець додатково передбачив, що у відносинах з третіми особами сторони не вправі посилатися на договір концесії і допускає можливість (законодавець) існування правовідносин без державної реєстрації договору виключно для сторін у зобов'язанні), то стаття 367 ГК України в імперативній формі встановлює, що відсутність реєстрації договору позбавляє права в разі спору посилатися на цей договір (суд вважає, що законодавець в даному випадку заповнив прогалину, яка виникла у нормі ЦК і виключив можливість неоднозначного трактування норми).

Згідно статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надсилався лист (№3 від 05.08.2015)на адресу міського голови міста Івано-Франківська з проханням видати копію заяви ФОП ОСОБА_3 про реєстрацію Договору комерційної концесії №1 від 26.12.2011 та копію відповіді на дану заяву.

Проте, доказів щодо державної реєстрації правоволодільця позивачем суду не подано. Крім того, представник позивача у судовому засіданні підтвердив факт відсутності державної реєстрації вказаного договору.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Отже, сторонами в момент вчинення правочину не було додержано вищевказаних вимог закону щодо здійснення державної реєстрації договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, за відсутності державної реєстрації зазначеного вище договору, такий правочин не вважаються укладеними, тобто не породжує відповідних правових наслідків.

За таких обставин, суд вважає, що решта тверджень позивача та відповідача не підлягають відхиленню, спростуванню чи прийняття судом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст. 33, 43, 49, 82 -85Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Грица Ю.І.

Повне рішення складено 15.06.2016.