ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р.Справа № 915/2118/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 та ОСОБА_3

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

секретар судових засідань - ОСОБА_4

за участю представників :

ТОВ ОСОБА_5 УКРАЇНА ОСОБА_6 (на підставі доручення),

ТОВ Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС- ОСОБА_7 (на підставі доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ ОСОБА_5 Україна на рішення господарського суду Миколаївської області від 24.09.2015 р. по справі № 915/2118/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ ОСОБА_5 Україна до Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс про стягнення 222 520 678, 40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2014р. (вхід.№23436/14) Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_5 УКРАЇНА (далі позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС (далі відповідач) про витребування насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, у кількості 34 768, 856 тон, що було передано позивачем на зберігання відповідачу на підставі договору складського зберігання № 5 від 12.08.2014р.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач у порушення укладеного між сторонами спору договору складського зберігання № 5 від 12.08.2014р. та приписів чинного законодавства, незважаючи на його неодноразові звернення та здійснення оплати за зберігання, не повертає йому передане на зберігання насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, у кількості 34 768, 856 тон., чим порушує його (позивача) права як власника цього майна.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на ст. ст. 321, 387, 391, 526, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 24, 32, 35 Закону «України «Про зерно та ринок зерна в Україні» (а.с.2-6, т1).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.12.2014 р. за вказаним позовом було порушено провадження у справі №915/2118/14. (а.с.1, т.1)

Надалі позивач двічі звертався до суду із заявами про зміну предмету позову і остаточно у заяві про зміну предмету від 02.02.2015р. (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.) просив суд стягнути з відповідача на свою користь 22 252 0678,40 грн. вартості насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, що було передано у кількості 34768,856 тон на зберігання відповідачу на підставі договору складського зберігання № 5 від 12 серпня 2014 року.

В обґрунтування цих вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору складського зберігання №5 від 12.08.2014р., відповідно до якого позивачем на зберігання відповідачу, було передано 34 768,856 тон насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, а відповідач відмовляється повернути вказане насіння позивачеві. Позивач вказує що матеріали кримінального провадження містять інформацію, що може свідчити про відсутність зерна в зерносховищах відповідача, який відповідно до договору з позивачем, був зобовязаний здійснювати його зберігання. З огляду на вказане позивач зазначає, що повернення йому зерна може бути неможливим, що може мати наслідком відшкодування вартості такого зерна на користь позивача відповідно до положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. (а.с.45-49, т.2)

Відповідач у відзиві (доповненнях до відзиву) на позовну заяву проти позовних вимог заперечує, посилаючись на наступне:

- на момент звернення позивача до суду договір складського зберігання є діючим і сторони повинні виконувати його умови. Позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його права шляхом відмови від видачі на його вимогу переданого на зберігання товару, оскільки належним чином умови договору щодо порядку повернення майна поклажодавцем дотримані не були;

- позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами існують договірні відносини, що виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212, ст.1213 ЦК України;

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 19.12.2014, що складений слідчим СВ Центрального РВ ММУ не відображає увесь обсяг фактичної наявності товару, що знаходився на зберіганні відповідача під час огляду у всіх складських приміщеннях відповідача, оскільки у переліку приміщень які були оглянуті слідчим відсутній ангар літ. Г та орендований склад площею 410,2 кв.м.;

- позивачем предявлено позовні вимоги стосовно насіння соняшника з якісними показниками, які відмінні від тих, що були передані на зберігання;

- визначена позивачем ціна позову є необґрунтованою.

В процесі розгляду справи суд першої інстанції відхилив, як необґрунтовані, клопотання позивача про проведення виїзного судового засідання та про витребування у відповідача доказів (провести з позивачем інвентаризацію насіння соняшникового врожаю 2014 року на зерноскладі відповідача, що було передано на зберігання за Договором № 5 та залучити до проведення інвентаризації незалежного сюрвейєра - Іноземне підприємство СЖС Україна).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 24.09.2015 р. (повний текст якого складено суддею Н.О. Семенчук - 29.09.2015р.) у задоволенні позову , з урахуванням заяві позивача про зміну предмету від 02.02.2015р. (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.), відмовлено з посиланням на те, оскільки між сторонами існують договірні відношення, то ці відношення сторін спору регулюються нормами зобовязального права, а тому застосування ст. 1212 ЦК України (збереження майна без достатніх правових дістав), на яку в якості правового обґрунтування посилається позивач у позові, до цих відносин і відповідно до заявлених позивачем вимог неможливе.

Не погоджуючись з цим судовим рішення позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду господарського суду з апеляційною скаргою, у який просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов повністю.

Свою позицію скаржник мотивував тим, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову послався на неможливість застосування до спірних відносин приписів ст. 1212 ЦК України , тоді як він в обґрунтування своїх також вимог посилався у позові і на ніші законодавчі норми які регулюють спірні відносини. Крім того скаржник вважає, що суд не дав належної оцінки фактичним обставинам та наявним у справі доказам, які підтверджують необґрунтованість відмови відповідача повернути йому насіння соняшника і що насіння яке передавалось ним на зберігання відповідачу відсутнє, що є підставою для стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості цього насіння.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2015р. зазначену скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду на 10.11.2015р. о 10.00, про що сторони, згідно приписів ст.98 ГПК України, були повідомлені належним чином.

У письмовому відзиві на скаргу відповідач просив суд залишити її без задоволення, як необґрунтовану, а рішення місцевого суду без змін.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 р. за клопотанням скаржника по справі було призначено судову економічну експертизу документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності, проведення якої було доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Експертам для дослідження були поставлені наступні запитання:

1. Чи підтверджується документально нестача Товару насіння соняшнику, врожаю 2014 року кількістю 34 768, 856 тон що належали ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та були передані на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р. (т.1 а.с. 30-35), що підтверджується складськими квитанціями на зерно (т.1 а.с. 121-227) та були розміщені на складі ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за адресою: 54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 117 станом на 15.11.2014р.?

Якщо так, то в якій кількості по кожній товарній позиції?

2. Якою є документально підтверджена вартість нестачі Товару насіння соняшнику, врожаю 2014 року кількістю 34 768, 856 тон що належали ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та були передані на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р. (т.1 а.с. 30-35), що підтверджується складськими квитанціями на зерно (т.1 а.с. 121-227) та були розміщені на складі ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за адресою: 54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 117 станом на 15.11.2014р.?

У звязку з цим провадження у справі було зупинено.

20.05.2016р. до суду разом з матеріалами справи надійшов висновок експерта №255/256 по проведеній ним призначеній судом експертизі, в якому зазначено:

1. Проведеними дослідженнями, по наданим документам, визначити суму недостачі насіння соняшнику врожаю 2014 року кількістю 34 768, 856 тон що належали ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та були передані на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р. станом на 15.11.2014р. в межах компетенції експерта-економіста не надається за можливе.

Згідно наданих документів документально підтверджується закупка ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та передача на зберігання ТОВ „ЗПК „Інтерагротранс насіння соняшнику врожаю 2014 року за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р. у кількості 34 768, 856 тон та згідно відомості ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна руху товарів по складу ТОВ „ЗПК „Інтерагротранс за період з 01.08.2014р. по 31.08.2015р. на суму 150 801 959, 01 грн.

2. У звязку з тим, що експерту не надається за можливе підтвердити документально нестачу насіння соняшнику, врожаю 2014року кількістю 34 768, 856 тон що належали ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та були передані на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р., то відповідно не надається за можливе документально підтвердити вартість нестачі насіння соняшнику, врожаю 2014 року кількістю 34 768, 856 тон станом на 15.11.2014р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р., у звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Воронюка О.Л. члена-колегії в апеляційному провадженні якої знаходиться ця справа, на підставі повторного автоматичного розподілу справ між суддями, цю справу прийнято до провадження в новому (зміненому) складі суддів, а саме: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Провадження у справі поновлено та призначено її розгляд на 21.06.2016р. о 10:30, про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були повідомлені належним чином.

Суд залучив надані сторонами в судовому засіданні 21.06.2016р. додаткові письмові пояснення та надані скаржником додаткові докази.

Представник скаржника в усних поясненнях наданих суду просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсягу.

Представник відповідача в усних поясненнях наданих суду просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, заслухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, відзиві на неї, додаткових письмових поясненнях, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали та встановлено місцевим судом, 12.08.2014 між позивачем - ТОВ АДМ ОСОБА_5 Україна (поклажодавець) та відповідачем - ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс (зерновий склад) було укладено Договір №5 складського зберігання (надалі Договір №5). (т.1 а.с.30-35)

Згідно розділу 1 Договору №5, поклажодавець передає соняшник урожаю 2014року, а зерновий склад приймає на оплатне відокремлене зберігання, забезпечує переоформлення та зобовязується повернути зерно поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством. Кількість та якість продукції, що приймається на зберігання, визначається зерновим складом та зазначається у складському документі. Продукція зберігається за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв Сталінграду, 117.

Пунктами 3.4-3.6 Договору №5 визначено, що склад може зберігати продукцію до предявлення поклажодавцем вимоги про її повернення, але у будь-якому разі не пізніше терміну - 30.09.2015 року. Про намір забрати продукцію зі зберігання поклажодавець письмово повідомляє зерновий склад не пізніше ніж за один банківський день до моменту отримання продукції. Відвантаження продукції із зберігання проводиться відповідно до наказу про відпуск, на підставі письмової заяви поклажодавця, скріпленої підписом та печаткою поклажодавця, в його присутності або у присутності його уповноваженого представника, при умові надання першого оригіналу складського документу на зерно та довіреності на отримання ТМЦ. Сторони домовились, що особа, зазначена у довіреності на отримання ТМЦ, виданої поклажодавцем, має повноваження на отримання документів, які зерновий склад видає у відповідності до даного договору.

Відповідно до п. 4.1.4 Договору № 5, зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцю відповідну кількість продукції у фізичній вазі, згідно з актом-розрахунком обсягу зерна, побічних продуктів і відходів які належать власнику, виходячи з якості, визначеної при прийманні та відвантажені, природного убутку та механічних втрат при зберіганні, убутку від очищення та сушіння. Клас зерна, що відпускається повинен відповідати класу, за яким воно було прийнято на зберігання. У момент відвантаження партії зерна зерновий склад зобовязаний видати поклажодавцеві акт-розрахунок, згідно Наказу Міністерства аграрної політики №228 від 15.06.2004 року, в якому проводить розрахунок кількості зерна, яке належить поклажодавцеві, вираховує втрати та зменшення згідно з нормами. Зерновий склад зобовязаний на першу вимогу поклажодавця відвантажити продукцію, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, з урахування технічних можливостей обладнання та норм відвантаження зернового складу, попередивши зерновий склад в строк, обумовлений п.3.5 договору (п.4.1.6 Договору №5). Зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі (п.4.1.9 Договору №5).

У відповідності до п. 4.1.11, 4.1.12 Договору №5, зерновий склад зобовязаний забезпечити доступ поклажодавцю та/або уповноваженій ним особі до зерна для проведення огляду протягом строку його зберігання. Щомісяця та/або запитом позивача проводити звірку наявності продукції та підписувати двосторонні акти звірки ТМЦ.

Строк зберігання зерна сторони визначили у п.8.1 Договору №5 - до 30.09.2015р.

Згідно п.9.1 Договору №5, договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобовязань.

З наявних у матеріалах справи належних та достатніх доказів, а саме складських квитанцій на зерно вбачається, що на виконання умов Договору № 5 позивач (поклажодавець) передав, а відповідач (зерновий склад) прийняв на зберігання насіння соняшнику нестандартного врожаю 2014 року загальною вагою 34 768,856 тон (т.1 а.с.122-227).

З позиції сторін спору вбачається, що обидві сторони визнають і не оспорюють факт вказаної передачі.

З наявних у матеріалах справи належних та достатніх доказів бухгалтерської документації, вбачається що позивач є власником насіння соняшнику нестандартного врожаю 2014 року загальною вагою 34 768,856 тон (а.с.37-120, т.1), тобто насіння переданого ним відповідачу на зберігання за Договором №5.

Вказані обставини, тобто передача позивачем відповідачу на збереження насіння соняшнику нестандартного врожаю 2014 року загальною вагою 34 768,856 тон, та те що це насіння було на той час власністю позивача, також підтверджуються висновком судової експертизи призначеної та проведеної в межах апеляційного провадження по цієї справі.

В матеріалах справи наявна заявка позивача №14/11/14-4 від 14.11.2014р. про відвантаження соняшника некласного у кількості 34 768,856 тон врожаю 2014 року, починаючи з 15.11.2014, за довіреністю №5096 від 14.11.2014 через ОСОБА_8 Оплату послуг з відвантаження позивач гарантував (т.1 а.с. 228). Листом від 17.11.2014 позивач запропонував для пришвидшення процесу відвантаження зерна допустити на відвантаження додатковий автонавантажувач. Позивач гарантував оплату послуг автонавантажувача за власні кошти. (т.1, а.с.229)

Позивач зазначає, що відповідач відмовився від завантаження зерна на надані позивачем транспортні засоби, в підтвердження чого надає лист №1410-1650 від 21.11.2014 фірми SGS в якому зазначено, що 20.11.2014 о 17:00 термінал ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відмовився загружати автомашину НОМЕР_1. 21.11.2014 по вказівці директора термінала завантаження було відмінено. Машини виставлені за ворота термінала. Представник відповідача ОСОБА_9 від підпису відмовився, що засвідчено підписом менеджера позивача ОСОБА_10 (т.1, а.с.231).

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач повідомив суд, що 19.12.2014, у межах кримінального провадження №0006499, слідчим було складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис, відповідно якого, два з чотирьох зерносховищ відповідача приміщення 4/А, Ж1 були порожні, в інших двох приміщеннях 2/Л, 5/А1 знаходилась біомаса та макуха, іншої продукції під час огляду виявлено не було. (т. 2, а.с.14-29)

Позивач посилається на те, що відповідач після проведення співробітниками позивача 03.11.2014 візуального контролю наявності товарно-матеріальних цінностей на зерновому складі (т.2 а.с.94), не надає доступу представникам позивача до складів, що не дає можливості самостійно пересвідчитись у наявності зерна, що було передано на зберігання, однак доказів свого звернення до відповідача з такою вимогою суду не надав.

Враховуючи вищевказані обставини, позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про зміну предмету позову від 02.02.2015р. (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.) у якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь 22 252 0678,40 грн. вартості насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, що було передано у кількості 34768,856 тон на зберігання відповідачу на підставі договору складського зберігання № 5 від 12 серпня 2014 року, пославшись в обґрунтування своїх вимог ,в якості правового обґрунтування на ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Саме на зазначені обставини також посилається скаржник у скарзі в підтвердження відсутності у відповідача переданого йому на зберігання насіння та вважає, що місцевий суд необґрунтовано не взяв ці обставини до уваги.

Проте відповідач проти вказаної позиції позивача заперечує, посилаючись на те, що позивач разом із заявкою на відвантаження зерна №14/11/14-4 від 14.11.2014 не надав довіреність №5096 від 14.11.2014 на ОСОБА_8, на підставі якої можуть бути отримані товарно-матеріальні цінності із зберігання та не надав оригінали складських документів. Вказує, що компанія SGS, як господарюючий субєкт не є стороною укладеного Договору №5, а його умовами не передбачено залучення 3х осіб до виконання договору, тому акт №1410-1650 від 21.11.2014 не є належним доказом відмови від завантаження автомашин. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не вказано, на підставі яких саме документів діяв нібито уповноважений представник відповідача ОСОБА_9 та менеджер позивача ОСОБА_11 повноваження якого для складання акту не підтверджено та в листі №14/11/14-4 від 14.11.2014 ОСОБА_11 не зазначений як особа на отримання товарно-матеріальних цінностей та не вказана його довіреність. Відповідач повідомляє, що в списках працівників відповідача відсутній працівник ОСОБА_9 та довіреність на представництво інтересів відповідача йому не надавалась.

Крім того відповідач зазначає, що протокол тимчасового доступу до речей та документів від 19.12.2014, що складений слідчим СВ Центрального РВ ММУ не відображає увесь обсяг фактичної наявності товару, що знаходився на зберіганні відповідача під час огляду у всіх складських приміщеннях відповідача, оскільки у переліку приміщень які були оглянуті слідчим відсутній ангар літ. Г та орендований склад площею 410,2 кв.м.;

З усних пояснень представника відповідача в суді апеляційної інстанції та з урахуванням вищевикладеної його позиції вбачається, що відповідач визнає (підтверджує) ,що надане йому на зберігання позивачем за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р насіння є в ньому в наявності, однак він (відповідач) не повернув його позивачу, в звязку з неправильним оформленням останнім документації, в т.ч. у звязку з відсутністю повноважень у особи як звернулась за отриманням цього насіння.

Слід зазначити, що за результатами призначеної та проведеної в межах апеляційного провадження по цієї справі судової експертизи було встановлено, що проведеними дослідженнями, по наданим документам, визначити суму недостачі насіння соняшнику врожаю 2014 року кількістю 34 768, 856 тон що належали ТОВ „АДМ ОСОБА_5 Україна та були передані на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №5 від 12.08.2014р. станом на 15.11.2014р. в межах компетенції експерта-економіста не надається за можливе.

З викладеного можливо зробити висновок що експертиза на підставі наданих документів не встановила факт нестачі вказаного насіння, оскільки їй не були надані всі необхідні для встановлення цього факту документи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна, тобто статей 1212 і 1213 ЦК України , на які в якості правового обґрунтування своїх вимог послався позивач у своєї заяві про зміну предмету позову від 02.02.2015 р. (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.), є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз вищевказаних правових норм дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Приписи частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Матеріали справи свідчать, що відповідач набув майно, з метою зберігання, за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі Договору №5, тобто на підставі договірних відносин з позивачем.

Докази визнання недійсним або розірвання Договору №5 в матеріалах справи відсутні, а на час звернення позивача до суду першої інстанції з цим позовом та ухваленням цим судом рішення по справі строк дії договору ще не закінчився, тобто Договір №5 на час вирішення спору в суді першої інстанції був чинним.

Доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі, про те, що оскільки він звернувся до відповідача з вимогою про повернення насіння, то у відповідача відпала правова підстава володіння зазначеним насінням, а тому до цих відносин можливо застосовувати приписи ст. ст. 1212 і 1223 ЦК України, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вимогу позивача про повернення насіння не можна розцінювати як закінчення (припинення) дії договору, а відтак приписи вказаних правових норм не можуть враховуватись у разі заявлення позивачем вимоги про повернення насіння або відшкодування його вартості.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України і як насідок положень ст. 1213 цього кодексу.

Слід зазначити, що такої правової позиції (неможливість застосування приписів ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України у разі наявності договірних відносин) притримується Верховний суд України у своїх постановах по конкретним справам по спорам повязаним зі застосуванням вказаних правових норм (ст.ст.1212 і 1213 ЦК України), зокрема у постанові від 14.10.2014р. у справі №3-129гс14, і ця правова позиція є обовязковою для застосування всіма судами України, з огляду на таке.

Відповідно до приписів частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Обовязковість рішень Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи скаржника, наведені у скарзі, про те, що він посилався у позові і на інші законодавчі акти, яким суд не надав належної оцінки, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на таке.

Так, у заяві про зміну предмету позову від 02.02.2015р. (вхід. № 1771/15 від 03.02.2015р.), яка розглядалась судом по суті, позивач сам зазначив, що правовим обґрунтуванням заявленої ним позовної вимоги є саме ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України.

Дійсно у вказаній заяві позивач також послався на Закон України «Про зерно та ринок зерна в Україні», зокрема на ст. 25 цього Закону, однак ця правова норма регламентує зобовязання зернового складу, тобто в даному випадку відповідача, за першою вимогою володільця складського документа, в даному випадку позивача,повернути зерно, однак не регулює можливість відшкодування вартості зерна у разі його неповернення.

На будь-які інші правові норми, зокрема на такі, що які регулюють правові підстави стягнення зазначених у заяві грошових коштів, позивач у заяві про зміну предмету позову від 02.02.2015р (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.) не посилався.

Додатково зазначені скаржником в апеляційній скарзі правові норми не можуть враховуватись при прийнятті судом апеляційної інстанції рішення по справі, оскільки позивач не посилався на них у заяві про зміну предмету позову від 02.02.2015 р. (вхід. №1771/15 від 03.02.2015р.) і відповідно суд першої інстанції не надавав оцінку можливості застосування цих норм, а зміна позивачем юридичної (правової) підстави позову на стадії апеляційного провадження не допускається.

Суд апеляційної інстанції також не може з власної ініціативи застосувати інші правові норми , які регулюють можливість такого стягнення, з огляду на таке.

Згідно приписів ч.1 ст.4 ГПК України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

У Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 6 «Про судове рішення» розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).»

Однак, в даному випаду застосування судом апеляційної інстанції замість зазначених позивачем правових норм, а саме ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України, інших правових норм які регулюють зобовязальне право потягне за собою зміну матеріально-правових підстав позову, що як зазначалось вище, не допускається.

З огляду на викладене суд апеляційної інтонації доходить висновку, що місцевий суд вмотивовано відмовив позивачу в задоволенні його позовних вимог про стягнення грошових коштів заявлених на підставі ст.ст. 1212 і 1213 ЦК України.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку апеляційного суду місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав у відповідності до приписів ст. 43 ГПК України повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, дотримавшись при цьому вимог та приписів господарсько-процесуального законодавства, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову, що не позбавляє позивача права звернутись до суду, в загальному порядку, за захистом своїх прав з інших передбачених чинним законодавством юридичних (правових) підстав.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 24.09.2015 р. по справі № 915/2118/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю АДМ ОСОБА_5 Україна без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена в двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий: Мирошниченко М. А.

Судді Величко Т.А.

ОСОБА_3