РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа № 910/8799/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПРОВІДНА" (далі - Компанія) до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - Товариство) про стягнення 2 581,39 грн.

за участі представників:

від позивача: не з'явились,

від відповідача: не з'явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2016 року Компанія звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 2 581,39 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 травня 2016 року порушено провадження у справі № 910/8799/16 та призначено її розгляд на 2 червня 2016 року.

Позивач явку свого уповноваженого представника у судове засідання, призначене на 2 червня 2016 року, не забезпечив.

Відповідач у призначене судове засідання явку свого повноважного представника також не забезпечив, проте у своєму відзиві, поданому до суду 1 червня 2016 року, просив здійснювати розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвала суду про порушення провадження у даній справі від 16 травня 2016 року надіслана сторонам за адресами, вказаними у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми сторони завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2014 року в місті Києві, по вулиці Чорновола, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля "Skoda Superb", державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля "Toyota", державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією довідки про пошкодження транспортних засобів Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та копією довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 9438656.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль "Skoda Superb", державний номерний знак НОМЕР_1 (застрахований автомобіль). Власником застрахованого автомобіля є ОСОБА_3, яка передала право керування вказаним транспортним засобом ОСОБА_1, що підтверджується долученою до матеріалів справи копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Пошкоджений автомобіль застрахований позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу 27 березня 2004 року № 06/0670086/1003/14 (далі - договір). Копія цієї угоди наявна в матеріалах справи.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 8 жовтня 2014 року в справі № 761/28515/14-п водія автомобіля "Toyota", державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2014 року ОСОБА_3, як страхувальник, звернулась до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку № . У вказаній заяві страхувальником надано згоду на виплату страхового відшкодування на рахунок СТО по розрахунку спеціаліста позивача.

Судом встановлено, що положеннями укладеного договору не передбачено жодних обмежень безпосередньо у страхувальника звернутися до страховика із заявою про страховий випадок.

Судом також встановлено, що страховий акт від 14 жовтня 2014 року № та розрахунок розміру страхового відшкодування, складені позивачем на підставі рахунку-фактури від 8 жовтня 2014 року № 526 (належні копії зазначених документів наявні в матеріалах справи).

З матеріалів справи також вбачається, що сума даного страхового відшкодування в розмірі 11 250,00 грн. сплачена позивачем страхувальнику шляхом перерахування цієї суми на рахунок ремонтного СТО, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 15 жовтня 2014 року № 0046871.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, Компанія, здійснивши виплату страхового відшкодування, набула права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Суд відзначає, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015року №3-50гс15.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, винного у ДТП водія, як особи, що на законних підставах експлуатувала автомобіль "Toyota", державний номерний знак НОМЕР_2, застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) № АС/8344239 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн., франшиза - 510,00 грн., діючий станом на 19 вересня 2014 року).

Відтак, Товариство, є особою, на яку вказаним полісом покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля "Toyota", державний номерний знак НОМЕР_2, на час ДТП.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, до позивача у зв'язку зі здійсненою страховою виплатою за вказаною ДТП перейшло право вимоги до відповідача на суму відшкодування.

3 листопада 2014 року Компанія звернулась до відповідача із заявою № 03-17/16190 на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу. Копія вказаної заяви наявна в матеріалах справи.

З наданої до суду копії платіжного доручення від 26 грудня 2014 року № 31026 вбачається, що 26 грудня 2014 року Товариство частково сплатило суму страхового відшкодування в розмірі 8 668,61 грн., що було враховано Компанією при подачі позову до суду.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічну позицію викладено в статті 9 Закону України "Про страхування".

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу № АС/8344239 та положення статей 12, 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 9, 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв'язку з настанням ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду у розмірі суми, право на вимогу якої перейшло до Компанії. Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума грошових коштів, яка не перевищує фактичну вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, за вирахуванням суми франшизи (510,00 грн.) та раніше сплаченої частини суми страхового відшкодування, тобто в розмірі 2 071,39 грн.

Проте вищезазначених приписів чинного законодавства та обставин справи не було враховано Компанією, у зв'язку з чим останньою до суми страхового відшкодування було включено суму франшизи в розмірі 510,00 грн. За таких обставин позов Компанії в частині стягнення цієї суми задоволенню не підлягає.

Разом із цим, з наданої до суду Товариством копії платіжного доручення від 20 травня 2016 року № 9157 вбачається, що Товариство сплатило суму спірного страхового відшкодування в розмірі 2 071,39 грн.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Так, провадження у справі порушено 16 травня 2016 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість у розмірі 2 071,39 грн. була сплачена позивачем 20 травня 2016 року, тобто після порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для припинення провадження у справі в частині стягнення 2 071,39 грн. страхового відшкодування.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43-44, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Припинити провадження в справі № 910/8799/16 в частині стягнення 2 071 (двох тисяч сімдесяти однієї) грн. 39 коп. відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко