ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.04.2016 Справа № 905/680/16

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Подколзіної Л.Д., при секретарі судового засідання Паніної Я.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецької області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса»», м. Київ

про: визнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства

за участі представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецької області, звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса»», м. Київ, про визнання договору № 15/816 від 02.07.2013р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч вимогам ст.180 Господарського кодексу України (далі: ГК України) сторони при укладенні договору поставки № 15/816 від 02.07.2013р. не узгодили істотні умови договору, а саме не погоджені умови про порядок оплати товару. 02.07.2013р. до вказаного договору між сторонами укладена специфікація № 1 на поставку товару на суму 464 016 грн. Однак, порушуючи умови договору, відповідач здійснив поставку без заявки, передбаченої специфікацією № 1, тим самим в односторонньому порядку змінив умови поставки та оплати товару.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав належним чином завірену копію: договору поставки № 15/816 від 02.07.2013р., специфікації № 1 від 02.07.2013р. до договору та додаткових угод № 1 від 15.07.2013р., № 2 твід 04.12.2013р. до договору.

Позивач у судові засідання не з'явився.

Відповідач у судові засідання не зявився, відзиву на позовну заяву суду не надав.

Справа слуханням відкладалась.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а неявка без пояснення причин представників належним чином повідомлених сторін не перешкоджає вирішенню спору та не може вважатись підставою для відкладання розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши надані суду докази в порядку ст.43 ГПК України, суд

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецької області (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса»», м. Київ (постачальник) укладений договір поставки № 15/816, згідно умов якого постачальник зобовязався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, виробник якого обумовлений у специфікаціях що є невідємною частиною даного договору.

На виконання умов договору сторонами підписана специфікація № 1 від 02.07.2013р. на поставку товару на суму 464 016 грн.

Згідно п.2.1., 2.2. договору ціна продукції вказується в специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору; орієнтовна сума договору на момент укладення складає 1 000 000 грн.; загальна сума договору є величиною змінною та складається із суми усіх специфікацій, оформлених відповідно до цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору погоджені умови щодо строків поставки товару, які передбачаються в специфікаціях.

Умовами передачі товару, що встановлені в 6 розділі договору, на постачальника покладені зобов'язання щодо передачі покупцю одночасно з продукцією наступних документів: а) рахунок; б) сертифікат якості (паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); в) накладну (в накладній обов'язково посилання на одержувача продукції); г) податкову накладну; д) товарно-транспортну накладну.

Іншими умовами договору передбачені упаковка та маркування продукції (розділ 7), гарантії (розділ 4), приймання продукції (розділ 8); умови оплати (розділ 9), відповідальність сторін (розділ 10), форс-мажор (розділ 11); вирішення спорів (розділ 12).

07 травня 2012 року між сторонами погоджено та підписано специфікацію № 1 від 02.07.2013р. до договору, відповідно до якої сторони узгодили найменування товару, код УКТ ВЕД, кількість одиниць, одиницю виміру, ціну; умови поставки; строк поставки; умови оплати; виробника; дату виготовлення.

В п.9.1. договору передбачено, що оплата проводиться покупцем шляхом зарахуванню грошових коштів на поточний рахунок постачальника в національній валюті України.

Відповідно до п.3 специфікації сторони визначили наступні умови оплати: оплата після поставки протягом 30 календарних днів.

Дослідивши зміст договору, судом встановлено, що він укладений у простій письмовій формі, без зауважень, підписаний з боку позивача генеральним директором ОСОБА_1, з боку відповідача директором ОСОБА_2, скріплений печатками сторін.

На підтвердження виконання спірного договору сторонами, відповідачем до матеріалів справи надано копії специфікації № 1 від 02.07.2013р., в яких погоджені умови про предмет договору, найменування товару, код УКТ ВЕД, кількість одиниць, одиницю виміру, ціну; умови поставки; строк поставки; умови оплати; виробника; дату виготовлення.

Як стверджує відповідач, позивач на свій страх та ризик здійснив поставку товару без заявки, передбаченої специфікацією № 1.

Таким чином матеріали справи підтверджують виконання відповідачем спірного договору.

Однак, позивач вважає, що в укладеному між сторонами договорі № 15/816 від 02.07.2013р. є неузгодженість таких істотних умов як оплати товару за договором, оскільки відповідач поставив товар без заявки, передбаченої специфікацією № 1, змінивши в односторонньому порядку умови оплати товару.

Вищевикладене, примусило позивача звернутись до суду за захистом порушеного права з вимогою про визнання договору № 15/816 від 02.07.2013р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1 статті 626 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст.627 ЦК України).

Положення статті 1 ГК України, визначають основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Стаття 7 ГК України встановлює, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Таким чином, враховуючи, що позивач та відповідач є суб'єктами господарювання та уклали спірний договір при здійсненні своєї господарської діяльність, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Господарський кодекс України.

Відповідно до ст.179 ГК України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь - які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір вважається укладеним, коли йому надано тієї форми, про яку домовились сторони, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтями 207, 208 ЦК України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку, якщо він підписаний його стороною.

Стаття 180 ГК України вказує, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оскільки договір є видом правочину, для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст.203 ЦК України для всякого виду правочину.

Для того, щоб договір вважався укладеним, сторони у належній формі повинні досягнути згоди з усіх істотних його умов, які поділені на чотири групи:

умови про предмет;

умови, що визначені законом як істотні;

умови, які є необхідними для договорів даного виду;

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір, є договором поставки, за яким постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. (ст.265 ГК України).

Відповідно до ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Дослідивши зміст договору, судом встановлено, що сторони погодили умови про ціну та умови оплати спірного договору у п.2.1, п.2.2, п.2.3 договору, у специфікації № 4.

Матеріали справи свідчать про прийняття позивачем продукції від відповідача на виконання умов договору № 15/680 від 14.09.2011 року без жодних зауважень.

Позивачем не надано доказів відмови від прийняття товару, відмови від договору, повернення відповідачу товару.

Положеннями статті 188 ГПК України вказано, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

За таких обставин, посилання позивача на зміну відповідачем в односторонньому порядку умов договору та на відсутність у спірному договорі умови щодо погодження порядку оплати товару є необґрунтованими та безпідставними. Також безпідставним є посилання позивача на ст.ст. 651, 654 ЦК України та що начеб то відповідач здійснивши поставку товару без отримання заявки від позивача, тим самим в односторонньому порядку змінив умови договору. Відповідач лише змінив виконання умов договору, а не умови договору.

Тому посилання позивача, що договір поставки № 15/816 від 02.07.2013р. укладений з порушенням чинного законодавства не відповідає дійсності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що найменування, асортимент, кількість, якість, ціна продукції, умови поставки її строк, є такими що погоджені сторонами з урахуванням принципу вільного встановлення умов договору, а отже не суперечить нормам чинного законодавства.

Статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Право на захист розглядається як субєктивне цивільне право, яке виникає у особи у разі порушення належних їй цивільних прав та інтересів, невизнання цього права або оспорювання цивільного права.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами осіб, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав мають особи визначені ст.1 ГПК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання договору поставки № 15/816 від 02.07.2013р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, позивач посилається на порушення відповідачем норм чинного законодавства та умов договору.

Враховуючи викладене, положення ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачений такий спосіб захисту цивільного права та інтересу як визнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладених обставин, оцінивши в сукупності усі наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що правових підстав для визнання договору поставки № 15/816 від 02.07.2013р. таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, не має.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського Кодексу України, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецької області, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніса»», м. Київ, про визнання договору таким, що укладений з порушенням чинного законодавства - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 25.04.2016р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.04.2016р.

Суддя Л.Д. Подколзіна