номер провадження справи 30/49/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016 Справа № 908/1375/16

Суддя Кагітіна Л.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства Український графіт (69600, м.Запоріжжя, вул. Північне шосе, 20)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ЗЕМІТ (69008, м.Запоріжжя, вул. Каліброва, 15)

про стягнення 79382,80 грн.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №27/16 від 01.01.2016 р.);

від відповідача: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Публічне акціонерне товариство Український графіт з позовом до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ЗЕМІТ про стягнення 79382,80 грн., з яких: 39616,99 грн. сума передплати за договором №804/55837/04 від 17.06.2015 р., 51025,70 грн. 3% річних, 2772,97 грн. сума інфляційних втрат, 16073,98 грн. штрафні санкції за користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в порушення умов договору №804/55837/04 від 17.06.2015 р. відповідач не виконав зобовязання по поставці товару та не повернув отриману передплату, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 509, 526, 530, 536, 549, 610, 611, 693 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 216, 218, 230, 231 Господарського кодексу України.

Також позивачем була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача в межах ціни позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2016р. вказану позовну заяву передано на розгляд судді Кагітіній Л.П.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 19.05.2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 30/49/16, призначено розгляд справи на 06.06.2016 р. У задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено.

06.06.2016 р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач повідомив про допущену технічну помилку в прохальній частині позову, а саме: помилково зазначено суму 3% річних в розмірі 51025,70 грн., у той час як фактично згідно розрахунків вона становить 1025,70 грн. Відповідно до уточнених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 79382,80 грн., з яких: 39616,99 грн. сума передплати за договором №804/55837/04 від 17.06.2015 р., 19893,16 грн. пеня, 1025,70 грн. 3% річних, 2772,97 грн. сума інфляційних втрат, 16073,98 грн. сума відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Суд зазначає, що фактично в тексті позовної заяви та в окремих розрахунках до неї були заявлені до стягнення самі ці вимоги: загальна сума позову 79382,80 грн., яка складається із 39616,99 грн. суми передплати за договором №804/55837/04 від 17.06.2015р., 19893,16 грн. пені, 1025,70 грн. 3% річних, 2772,97 грн. суми інфляційних втрат, 16073,98 грн. суми відсотків за користування чужими грошовими коштами, а в прохальній частині помилково не зазначено пеню і невірно вказана сума 3% річних.

Уточнення позовних вимог не суперечить ст. 22 ГПК України та прийнято судом.

В судовому засіданні 06.06.2016 р. був присутній представник позивача, за його клопотанням фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги.

Відповідач не надав відзиву на позов, не направив у судове засідання свого представника, причин неявки не повідомив.

Про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся ухвалою суду від 19.05.2016 р., яка надсилалась на адресу відповідача: вул. Каліброва, 15, м. Запоріжжя, 69008, зазначену в позові та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач з реєстру не виключений, що підтверджується витягом з цього реєстру. Надіслана відповідачу кореспонденція до суду не поверталась.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 64 ГПК України, суд вважає відповідача таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Статтею 75 ГПК України передбачено, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, і розгляд справи по суті можливий в даному судовому засіданні без присутності представника відповідача.

В судовому засіданні 06.06.2016 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

17.06.2015 р. між Публічним акціонерним товариством Український графіт (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЗЕМІТ (продавець, відповідач у справі) укладено договір №804/55837/04, за яким продавець зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити пластини перехідні МА 100х10, далі товар, найменування, асортимент, ціни, кількість та строки поставки якого зазначені в специфікаціях, що є невідємними частинами даного договору.

Згідно з п.п. 2.1-2.2 договору товар поставляється продавцем на умовах СРТ склад покупця згідно Інкотермс-2010 у строки, зазначені в специфікаціях. Датою поставки товару вважається дата відмітки покупцем про отримання товару, вказаної у видатковій накладній.

Пунктами 3.1 - 3.3 договору встановлено, що ціни на товар зазначені в специфікаціях. Розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом попередньої 50% оплати. Остаточний розрахунок за поставлений товар покупець здійснює протягом 5 днів з моменту поставки. Загальна сума договору на момент його укладання складає (без ПДВ) 66028,32 грн., ПДВ складає 13205,66 грн.

Згідно з п. 8.1 договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р.

Сторони підписали специфікацію №1 до договору, в якій погодили поставку пластин перехідних мідно-алюмінієвих МА 100х10 (ДСТУ 19357-81) в кількості 144 шт. за ціною 458,53 грн. (без ПДВ) загальною вартістю 66028,32 грн. (без ПДВ), строк поставки 15 календарних днів після отримання передплати.

На виконання договору відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №41 від 18.06.2015 р. на повну суму вартості товару з ПДВ 79233,98 грн.

22.06.2015 р. позивач перерахував відповідачу попередню оплату в розмірі 50% вартості товару, як встановлено в п. 3.2 договору, в сумі 39616,99 грн., що підтверджуєтсья платіжним дорученням від 22.06.2015 р. №32980.

Отже, відповідно до умов специфікації №1 до договору відповідач повинен був поставити товар протягом 15 календарних днів після отримання передплати, тобто до 07.07.2015 р.

Листом від 27.07.2015 р. №1508 відповідач повідомив позивача, що у звязку з ремонтом обладнання зі стиковки мідно-алюмінієвих пластин виникла затримка відвантаження по рахунку №41 від 09.06.2015 р. До 31 липня 2015 року буде здійснено відвантаження. Іншими листами від 30.07.2015 р. №1545 та від 08.09.2015 р. №1586 відповідач просив позивача продовжити відвантаження пластин МА 100х10 до 14.08.2015р. та до 15.09.2015 р. відповідно.

Листом від 10.11.2015 р. №10.11 відповідач повідомив позивача про неможливість здійснення поставки та повернення передплати, а листом від 29.01.2016 р. №1684 зобовязався повернути внесену передплату 09.02.2016 р.

Оскільки відповідач не здійснив поставку товару та не повернув суму передплати позивач звернувся до нього із претензією від 28.03.3016 р. №16/1162, в якій вимагав протягом двох днів з моменту отримання даної претензії здійснити повернення передплати в розмірі 39616,99 грн., а протягом 7 календарних днів перерахувати пеню в розмірі 50709,75 грн. Відповідач отримав претензію 15.04.2016 р., що підтверджуєтсья рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 15.04.2016 р., однак залишив її без задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про стягнення 39616,99 грн. суми передплати за договором №804/55837/04 від 17.06.2015 р., 19893,16 грн. пені, 1025,70 грн. 3% річних, 2772,97 грн. суми інфляційних втрат, 16073,98 грн. суми відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Спірні правовідносини сторін врегульовані договором, який за змістом закріплених у ньому прав та обовязків сторін є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умов специфікації №1 до договору відповідач повинен був поставити товар протягом 15 календарних днів після отримання передплати.

Сума передплати в розмірі 50% вартості товару, як встановлено в п. 3.2 договору, була перерахована позивачем 22.06.2015 р. Отже, поставка мала бути здійснена відповідачем до 07.07.2015 р.

В порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку у встановлений строк.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встанволено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що при простроченні поставки товару більш ніж на 5 днів продавець здійснює повернення грошових коштів, отриманих від покупця протягом 5 днів з моменту вимоги. Відповідач отримав претензію 15.04.2016 р., що підтверджуєтсья рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 15.04.2016 р.

Станом на момент розгляду справи, як вказує позивач, поставка відповідачем не здійснена, сума передплати не повернута. Позивач надав до матеріалів справи довідку від 02.06.2016 р. №16/2835 про те, що станом на 03.06.2016 р. заборгованість ТОВ «ЗЕМІТ» перед ПАТ «Укрграфіт» становить 39616,99 грн.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не надав доказів виконання зобовязання з поставки товару або повернення суми передплати. Заперечень проти позову також не надано.

За таких обставин, суд визнав обґрунтованими та задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача передплати за договором №804/55837/04 від 17.06.2015 р. в розмірі 39616,99 грн.

Згідно уточнених позовних вимог позивач на суму передплати в розмірі 39616,99 грн. нарахував 3% річних за період з 07.07.2015 р. по 16.05.2016 р. в сумі 1025,70 грн. та інфляційні втрати в сумі 2772,97 грн. на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, а також проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 07.07.2015 р. по 16.05.2016 р .в сумі 16073,98 грн. на підставі ст. 536 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В даному випадку сторони в договорі не передбачили обовязку продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати та розмір таких процентів.

Законодавством, у тому числі статтею 526 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивач просить стягнути дані проценти, також не передбачено розміру процентів, який нараховується на суму передплати.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами в розмірі 16073,98 грн., тому в задоволенні цих вимог суд відмовляє.

Стосовно вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що 3% річних та інфляційні втрати нараховуються лише на суму основного боргу за грошовим зобовязанням.

Пунктом 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

В даному випадку за договором відповідач зобовязується поставити, а позивач прийняти та оплатити товар. Обовязок відповідача поставити товар не є грошовим зобовязанням, оскільки дії зобовязаної сторони не повязуються зі сплатою грошових коштів. Тобто за змістом прав та обовязків сторін, закріплених у даному договорі, відповідач не має грошових зобовязань перед позивачем.

У п. 6.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти.

При цьому у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відображення в п. 5.3 договору обовязку позивача повернути суму передплати не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки правова природа спірної суми як передплати не змінилась. Стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченої передплати за товар.

Зазначений висновок суду підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.09.2014р. у справі № 921/266/13-г/7 з питань різного застосування судами законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Умовами договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено, а правові підстави для нарахування 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки норми даної статті не поширюють свою дію на спірні правовідносини щодо повернення передплати. Це ж саме стосується і нарахування інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі.

Крім того, відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку, позивач нарахував пеню на суму непоставленого товару 79233,98 грн. в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 07.07.2015 р. по 05.01.2016 р. в сумі 19893,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що у випадку порушення строків поставки або за недопоставку товару продавець сплачує покупцю пеню в розмірі 0,5% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення.

Застосування позивачем меншої ставки для нарахування пені, ніж передбачено договором подвійної облікової ставки НБУ, яка є річною ставкою, замість ставки 0,5% (яка не є річною), не суперечить законодавству.

Однак суд зазначає, що позивач включив в період прострочення останній день строку виконання зобовязання з поставки товару 07.07.2015 р., що є невірним, оскільки прострочення виникло з 08.07.2015 р. Тому суд здійснив перерахунок пені за період з 08.07.2015 р. по 05.01.2016 р. (182 дні) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу 79233,98 грн., що складає 19761,60 грн. В цій сумі позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню. У стягненні пені в сумі 131,56 грн. суд відмовляє.

Таким чином, позовні вимоги задоволені судом частково.

Відповідно до 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЗЕМІТ (69008, м.Запоріжжя, вул. Каліброва, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства Український графіт (69600, м.Запоріжжя, вул. Північне шосе, 20, ) 39616,99 грн. (тридцять девять тисяч шістсот шістнадцять грн. 99 коп.) сума передплати, 19761,60 грн. (девятнадцять тисяч сімсот шістдесят одна грн. 60 коп.) пені та 1030,75 грн. (одна тисяча тридцять грн. 75 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Суддя Л.П.Кагітіна

Рішення оформлено та підписано 09.06.2016р.

і набирає законної сили після закінчення

десятиденного строку з дня його підписання.