РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016Справа № 910/6095/16

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомНаціонального медичного університету ім. О.О. Богомольця
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву
провизнання недійсним договору
Представники:
від позивача: Дроздовський Л.П. - представник за довіреністю
від відповідача-1: ОСОБА_4 - представник за довіреністю
від відповідача-2:Гармашов Б.С. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.04.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву про визнання недійсним договору від 14.12.2015 № 4567/3.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір № 4566/03 від 14.12.2015 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, є недійсним, оскільки порушує права та інтереси балансоутримувача, а також суперечить актам цивільного законодавства, вчинений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву з перевищенням повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 порушено провадження у справі № 910/6095/16, розгляд справи призначено на 16.05.2016.

13.05.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 розгляд справи відкладено на 06.06.2016, у зв'язку з неявку представника позивача у судове засідання та невиконанням останнім вимог ухвали суду.

01.06.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 06.06.2016 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представники відповідачів надали пояснення, відповідно до яких заперечують проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзивах на позовну заяву та просять суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 06.06.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

13.11.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець за договором) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (орендар за договором) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4566, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частина нежилого приміщення (далі - майно), площею 4,00 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 1-му поверсі фармацевтичного корпусу будівлі, що перебуває на балансі Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. Майно передається в оренду для розміщення ксерокопію вальної техніки для надання копіювальних послуг

Згідно з пунктом 10.1. договору визначено, що договір укладено строком на 2 року, що діє з 13.11.2009 до 13.11.2011 включно.

В подальшому між сторонами було підписано договір № 4566/01 від 30.01.2012 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009 та договір № 4566/02 від 11.12.2013 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, відповідно до яких вносилися зміни та доповнення до умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4566 від 13.11.2009, зокрема, було продовжено строк дії договору оренди № 4566 від 13.11.2009 до 13.11.2015 включно.

Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця листом від 08.09.2015 повідомив Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 про прийняте ним рішення використовувати орендоване приміщення для власних потреб та небажання продовжувати строк дії договору.

Листом від 20.11.2015 позивач повідомив відповідача-1 про припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 4566 від 13.11.2009

14.12.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було підписано договір № 4566/03 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, зокрема, пунктом 1 якого сторонами погоджено договір оренди № 4566 від 13.11.2009 продовжити строком на 2 роки, що діє до 13.11.2017.

Пунктом 2 договору № 4566/03 від 14.12.2015 сторони погодили, що відповідно до абзацу 2 статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого майна згідно договору оренди № 4566 від 13.11.2009 на нову дату 31.10.2015, відповідно до вимог Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки мана та майнових прав", затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 за №1440; укласти договір про внесення змін до договору оренди № 4566 від 13.11.2009 зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та як наслідок зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди; сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна.

Позивач стверджує, що договір № 4566/03 від 14.12.2015 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, є недійсним, оскільки порушує права та інтереси балансоутримувача, а також суперечить актам цивільного законодавства, вчинений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву з перевищенням повноважень.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 1 статті5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 287 Господарського кодексу України орендодавцями щодо державного майна є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Нормами статті 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема Міністерство охорони здоров'я та Фонд державного майна України.

У відповідності до статті 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами.

Таким чином, повноваження власника стосовно передачі в оренду майна, яке є об'єктом оспорюваного правочину, за законом виконує Регіональне відділення Фонду державного майна України.

Згідно з статтею 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 70 Закону України "Про вищу освіту" № 1556-УІІ від 01.07.2014 вищий навчальний заклад у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Відповідно до положень пункту 6.1 та 6.2 Статуту Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 116 від 16.06.2005, за Університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим статутом, закріплюються на правах оперативного управління будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, грошові кошти, а також інше необхідне майно, що є державною власністю.

Приписами частини 1 та частини 2 статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Наведені правові норми свідчать, що право власності є пріоритетним по відношенню до права оперативного управління, яке є похідним від права власності, а власник майна, в свою чергу, має вчиняти будь-які дії щодо свого майна незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дійсно, власник має право не укладати або не продовжувати договір оренди, якщо він (власник) має намір використовувати майно для власних потреб.

Однак, посилання позивача на вказану норму не має достатнього правового обґрунтування виходячи з наступного.

Рішення щодо продовження чи не продовження договору оренди приймає власник приміщення. В даному випадку повноваження власника щодо об'єкту оренди виконує орендодавець майна - Фонд державного майна України, а отже, саме відповідач Фонд державного майна України в особі його регіональних відділень, а не балансоутримувач майна, яким є позивач, має приймати рішення стосовно використання переданого в оренду майна для власних потреб.

Аналогічна позиція викладена у інструктивному листі Фонду державного майна України від 13.02.2004 за №10-16-1962 у пункті 4 якого роз'яснено, що відповідно до статті 287 Господарського кодексу України державні органи приватизації є єдиними орендодавцями нерухомого майна, у т.ч. площею до 200 кв.м., що є державною власністю (крім військового майна і майна НАН України).

Позивач зазначає, що особа, яка прийняла рішення про використання приміщення для власних потреб не повинна його обґрунтовувати ні перед орендарем, ані перед Фондом державного майна України.

Разом з тим, судом враховано рекомендації, викладені у пункті 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013, стосовно того, що судом мають досліджуватися обставини, пов'язані з наміром власника використовувати для власних потреб майно, стосовно якого виник спір, в тому числі наявність доказів, які однозначно свідчать про відповідний намір.

В обґрунтування заяв заявлених вимог позивачем не надано жодного документа чи доказу, який би свідчив про те, що саме власником майна прийнято рішення про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб, оскільки лист на який посилається позивач, не може вважатись доказом, який однозначно свідчить про такий намір.

Під час укладання договору № 4566/03 від 14.12.2015 про продовження договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 13.11.2009 Міністерство охорони здоров'я України надало свою згоду щодо укладання такого договору, підтвердженням чого є лист МОЗ України № 09-10/1412/38284 від 04.12.2015.

Таким чином, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на порушення вимог статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" спростовуються вищевикладеним та є безпідставними.

Позивач, також, в обґрунтування позовних вимог посилається на порушення вимог статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди. При цьому особисто підтверджує, що він, як балансоутримувач, не надавав відповідачам Довідку про об'єкт оцінки, техпаспорт БТІ та довідку про балансову вартість приміщення.

Судом встановлено, що відповідачі, з метою належного виконання вимог статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" неодноразово зверталися до позивача з проханням надати документи, необхідні для проведення оцінки орендованого майна. Жодної інформації за вказаними запитами від позивача в адресу відповідачів не надходило.

Таким чином, сам позивач своїми діями в частині ненадання інформації, яка необхідна для проведення оцінки орендованого майна, перешкоджає виконанню вимог статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Тобто, порушуючи вимоги норм чинного законодавства щодо надання інформації, позивач, свої ж протиправні дії покладає в якості доказів в обґрунтування позовних вимог.

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, оцінка вартості орендованого нерухомого майна була проведена відповідно до вимог Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки мана та майнових прав", затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 за № 1440, а зазначену вимогу у пункті 2 оспорюваного договору відповідачем - 1 виконано ще станом на визначену орендодавцем дату, про, що свідчить "Висновок про вартість майна станом на 31.10.2015".

В подальшому, як свідчать матеріали справи, 19.01.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № 4566/04 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, відповідно до умов якого внесено зміни до вартості нерухомого майна, яка станом на 31.10.2015 склала 74 536,00 грн. та визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 за № 786 та змінена за згодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - жовтень 2015 року 490,72 грн.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не вказано підставу, з якою закон пов'язує недійсність правочину, та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, в момент укладення договору № 4566/03 від 14.12.2015 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4566 від 13.11.2009, у зв'язку з чим вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 13.06.2016

Суддя Н.Б. Плотницька