КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р. Справа№ 910/6412/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ропій Л.М.

Зубець Л.П.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Никеруя Т.В. за довіреністю;

відповідача: Деркач Т.Г. за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015

у справі № 910/6412/13 (головуючий суддя: Паламар П.І.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 81 385 355,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6412/13 позов задоволено частково, стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 66965424,68 грн. боргу, 56626,41 грн. витрат по оплаті судового збору. У позові в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні 6054228,19 грн. 3% річних та 8365702,45 грн. інфляційних втрат, прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 6054228,19 грн. 3% річних та 8365702,45 грн. інфляційних втрат, в іншій частині рішення залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції щодо втрати позивачем права нарахування штрафних санкцій після закінчення дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" не відповідають фактичним обставинам, оскільки сторони не скористались своїм правом на списання заборгованості та не здійснили жодних дій щодо списання інфляційних втрат та трьох відсотків річних у встановленому порядку. При цьому, скаржник послався на переривання строку позовної давності у зв'язку з підписанням акту звіряння взаєморозрахунків між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 29.02.2016.

26.02.2015 представник відповідача надала для долучення до матеріалів справи копії судових рішень з аналогічних спорів між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 відкладено розгляд справи на 18.04.2016.

15.04.2016 представник відповідача подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що зобов'язання зі сплати інфляційних нарахувань та 3% річних припинені в силу імперативних приписів Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

15.04.2016 представник відповідача надала для долучення до матеріалів справи копію постанови Вищого господарського суду України від 29.03.2016 у справі №910/6416/13, вказуючи, що даний спір є аналогічним спору у вказаній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 розгляд справи відкладено на 23.05.2016.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.05.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6412/13 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Зубець Л.П., Синиці О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 колегію суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 розгляд справи відкладено на 13.06.2016.

10.06.2016 представник відповідача надала для долучення до матеріалів справи копію постанов Вищого господарського суду України щодо розгляду аналогічних спорів.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 13.06.2016 р., у зв'язку із перебуванням судді Синиці О.Ф. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6412/13 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Зубець Л.П., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 колегію суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

13.06.2016 у судовому засіданні представник позивача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на те, що відповідачем не було виконано встановлений Порядок щодо списання нарахованих інфляційних та річних. Представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що позивач був зобов'язаний самостійно списати спірну заборгованість.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

18.12.2009 р. між позивачем - Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", як постачальником, та Дочірнім підприємством "Нафтогазмережі" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (правонаступником якого є відповідач), як покупцем, було укладено договір № 302-09/8 поставки природного газу (далі - Договір), до якого в подальшому були укладені додаткові угод № 1 від 31.12.2009 р., №2 від 28.01.2010 р., № 3 від 27.05.2010 р., згідно з умовами яких постачальник зобов'язався передати покупцю протягом 2010 року імпортований природний газ для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат філій ДП "Нафтогазмережі" за наявності ресурсу в обсязі до 54669900 м.куб. згідно погодженого графіку, а останній - прийняти та оплатити вартість одержаного газу та послуг з його транспортування.

Додатком № 1 до Договору в редакції пункту 4 додаткової угоди № 3 від 27.05.2010 р. до нього сторони погодили обсяги газу, що передаються філіям ДП "Нафтогазмережі" для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат у 2010 році за даним договором.

У розділі 4 Договору сторони погодили ціну природного газу та тариф на транспортування.

Згідно з п. 5.1 Договору розрахунки за газ з урахуванням вартості його транспортування здійснюється покупцем протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться на підставі акту приймання-передачі газу до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк дії договору відповідно до умов п. 10.1 договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє в частині поставки газу з 1 січня до 31 грудня 2010 р., в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, зокрема актами передачі-приймання природного газу №№ 01/10-НГМ-ВТВ від 31 січня 2010 р., 02/10-НГМ-ВТВ від 28 лютого 2010 р., 03/10-НГМ-ВТВ від 31 березня 2010 р., 04/10-НГМ-ВТВ від 30 квітня 2010 р., 05/10-НГМ-ВТВ від 31 травня 2010 р., 06/10-НГМ-ВТВ від 30 червня 2010 р., двохстороннім актом звіряння розрахунків станом на 31 грудня 2012 р., позивачем передано правопопереднику відповідача протягом січня - червня 2010 року 28940605 м3 природного газу та надано послуги з його транспортування загальною вартістю 72010545,88 грн., заборгованість покупця по оплаті за одержаний газ станом на 20.03.2013 р. складала 66965424,68 грн.

У зв'язку із несплатою заборгованості, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" у квітні 2013 року звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" про стягнення 66965424,68 грн. основного бору, 8365702,45 грн. інфляційних нарахувань та 6054228,19 грн. 3% річних.

Оскаржуваним рішенням господарського суду міста Києва позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 66965424,68 грн. боргу, 56626,41 грн. витрат по оплаті судового збору. В частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних у позові відмовлено.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено вище та вірно встановлено судом першої інстанції, за актами приймання-передачі природного газу позивач поставив протягом січня - червня 2010 року 28940605 м.куб. природного газу та надав послуг з його транспортування загальною вартістю 72010545,88 грн.

За поставлений позивачем природній газ відповідач розрахувався частково. Станом на 20 березня 2013 року несплаченою була заборгованість у розмірі 66965424,68 грн.

Оскільки відповідачем не було надано доказів сплати заборгованості за поставлений газ, вказана заборгованість підтверджується матеріалами справи та не заперечується самим же відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 66965424,68 грн.

Крім того, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8365702,45 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення та 6054228,19 грн. 3% річних з простроченої суми, нарахованих на заборгованість за природний газ, спожитий відповідачем у період до 01.01.2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав у позивача нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно до вимог Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Так, з 04.06.2011 р. набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" № 3319-VI від 12.05.2011 року (далі - Закон).

Дія вказаного Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно з пунктом 2.2 статті 2 даного Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положеннями ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК "Газ України" перед НАК "Нафтогаз України", яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК "Газ України", заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення п.2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст.1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на "підприємства, визначені у статті 1 цього Закону", означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ "НАК "Нафтогаз України". А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури, визначений у ст. 1 Закону, зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість з пені, штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 року до 01.01.2011року. Закон втратив чинність 30.06.2012 року.

Отже, колегія суддів вважає, що нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 01.01.1997 року по 01.01.2011 року, після втрати Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" чинності, позбавляє відповідача права на списання. При цьому, судом встановлено, що під час дії Закону, сторонами не було списано заборгованість по спірному договору.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч. 4 ст. 14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України). Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, вимога позивача, викладена в позовній заяві свідчить, що позивач мав намір як під час дії Закону, так і після закінчення строку його дії, стягнути на свою користь інфляційні та 3% річних. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з акта звіряння розрахунків від 31.12.2012 року, 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за спірним договором нараховані не були.

Отже, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування штрафних та фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30.06.2012 року, відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення правомірно застосував положення Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" №3319-VI до спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на переривання строку позовної давності у зв'язку з підписанням акту звіряння взаєморозрахунків між сторонами 31.12.2012 року, оскільки пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Враховуючи викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позов частково та стягнув з відповідача на користь позивача основний борг, та вірно відмовив у стягненні 3% річних і інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6412/13 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/6412/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6412/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.М. Ропій

Л.П. Зубець