РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2016Справа № 910/5654/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі його відокремленого підрозділу - регіональної філії "Південно-Західна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця), до публічного акціонерного товариства "Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України" (далі - Товариство), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Фонд), про стягнення 502 976,03 грн.,

за участі представників:

позивача: Лапій А.В., за довіреністю від 18 грудня 2015 року № 3667,

відповідача: Кузікова А.С., за довіреністю від 20 травня 2016 № 2,

третьої особи: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Залізниця звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 9 вересня 2004 року між Фондом та відповідачем був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 973 (далі - договір оренди), за умовами якого третя особа передала Товариству в строкове платне користування державне нерухоме майно - двоповерхову адмінбудівлю з котельнею, площею 887,02 м2, розміщену за адресою: місто Київ, Труханів острів, Паркова дорога, 20-а (далі - об'єкт оренди), що знаходиться на балансі Київської дистанції цивільних споруд і водопостачання № 1 Південно-Західної залізниці (правонаступником якого є Залізниця). Оскільки Товариство взяті на себе за вказаним договором зобов'язання по оплаті орендної плати у період з серпня 2015 року по січень 2016 року виконало не в повному обсязі, Залізниця, посилаючись на статті 11, 16, 509, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 612, 625, 759, 762, 773, 782, 783 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 173, 174, 193, 230, 283, 286, 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просила суд стягнути з відповідача 348 636,04 грн. основного боргу, а також 86 830,97 грн. пені, 60 577,73 грн. інфляційних втрат та 6 931,29 грн. три проценти річних, нарахованих у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 квітня 2016 року порушено провадження у справі № 910/5654/16 та призначено її розгляд на 21 квітня 2016 року.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 21 квітня 2016 року відклав розгляд справи на 19 травня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 травня 2016 року продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 9 червня 2016 року. Крім того, даною ухвалою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

У судовому засіданні 9 червня 2016 року судом було оголошено перерву до 10 червня 2016 року.

Під час судового 10 червня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У той же час подав до суду довідку про погашення Товариством дебіторської заборгованості в розмірі 348 636,04 грн., що складає суму спірного основного боргу.

Представник відповідача в даному судовому засіданні проти позову заперечував та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовні заяву, поданому до суду 20 квітня 2016 року. В основу заперечень відповідача покладено той факт, що Залізниця не є правонаступником державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», якому підпорядковувалась Київська дистанція цивільних споруд і водопостачання №1 Південно-Західної залізниці. Крім того, Товариство зауважило, що ним сплачено суму основного боргу в повному обсязі до порушення провадження у справі, на підтвердження чого останнім до суду було надано відповідні платіжні доручення. Також відповідач просив застосувати строки позовної давності до вимоги про стягнення пені, нарахованої за січень 2015 року в розмірі 1 336,79 грн., та зменшити заявлену до стягнення суму пені на 100 %, про що подав відповідне клопотання 9 червня 2016 року.

Третя особа у призначені судові засідання явку своїх повноважних представників не забезпечила, витребуваних судом документів не надала, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направила.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвалу суду про відкладення розгляду справи від 19 травня 2016 року надіслано третій особі за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми третя особа завчасно та належним чином повідомлена про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їй надавалось достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

9 вересня 2004 року між Фондом та Товариством було укладено договір оренди, за умовами якого відповідач отримав в строкове платне користування об'єкт оренди, балансоутримувачем якого за договором була Київська дистанція цивільних споруд і водопостачання № 1 Південно-Західної залізниці. Надалі до спірного правочину було укладено додатковий договір № 2 від 30 червня 2006 року, договір № 1 про внесення змін від 21 травня 2007 року, договір про внесення змін № 973/02 від 18 лютого 2013 року, додатковий договір про внесення змін від 26 червня 2013 року та договір про внесення змін № 973/04 від 18 березня 2014 року, якими вносились зміни щодо строку дії цього договору оренди, розміру орендної плати, грошової оцінки об'єкту оренди, а також щодо зміни назви балансоутримувача на Київське будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 1, яке входило до складу державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Суд зазначає, що за загальним правилом, передбаченим частинами 1, 2 статті 104 ЦК України та частиною 3 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", припинення у разі злиття юридичних осіб вважається завершеним з дати державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Разом з тим, Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" урегульований особливий порядок утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до преамбули вказаного Закону зазначений нормативно-правовий акт визначає правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, управління і розпорядження його майном та спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави.

Згідно з частиною 2 розділу III "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною 1 статті 2 цього Закону передбачено, що утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частин 6, 7 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Оприлюднення затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб'єктів господарювання.

На виконання зазначеного Закону, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 (опублікована в Урядовому кур'єрі, 2014, 07, 4 липня 2014 року № 118), було утворено публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Серед наведеного у додатку 1 до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України № 200 переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", значиться й державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Згідно зі Статутом (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 735) публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Пунктом 1 наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 30 листопада 2015 № 512-Ц/од "Про деякі питання щодо реорганізації підприємств, установ залізничного транспорту" визначено, що датою закінчення господарської діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) і підприємств та установ залізничного транспорту, які реорганізуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200, є 30 листопада 2015 року.

За таких обставин, публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», а тому доводи Товариства, покладені в основу заперечень проти позову, визнані судом безпідставними.

Договором про внесення змін № 973/04 від 18 березня 2014 року строк дії спірного правочину було продовжено до 12 грудня 2014 року.

Водночас пунктом 10.5 договору оренди встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цієї угоди після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, правочин вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, з урахуванням змін у законодавстві на дату його продовження.

Згідно з пунктом 2.1 договору оренди сторонами погоджено, що відповідач вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами акта приймання-передачі майна, що було вчинено сторонами 12 листопада 2004 року.

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначається з урахуванням принципів, встановлених Методикою розрахунку і порядком використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року, яка становить 72 664,86 грн. без ПДВ.

Пунктом 3.3 укладеного правочину встановлено, що перерахування здійснюються Товариством самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітнім з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 70 % орендної плати перераховується до Державного бюджету та 30 % орендної плати перераховуються відповідачем на розрахунковий рахунок Залізниці.

Судом встановлено, що за період з серпня 2015 року по січень 2016 року позивачем та Фондом були надані, а відповідачем отримані послуги з оренди за договором на загальну суму 792 071,48 грн.

Всупереч положенням договору Товариство взятий на себе обов'язок по оплаті орендної плати у спірний період своєчасно не виконало в повному обсязі, сплативши залізниці 443 435,44 грн. та заборгувавши таким чином останньому 348 636,04 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Так, судом встановлено, що відповідачем протягом 2016 року було здійснено перерахування грошових коштів на користь позивача в загальному розмірі 348 636,04 грн. Вказані факти підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

З поданої до суду позивачем довідки від 10 червня 2016 року № БМЕУ-1-6/1020, яка міститься в матеріалах справи, також вбачається, що станом на 29 березня 2016 року дебіторська заборгованість в розмірі 348 636,04 грн. Товариством погашена в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Так, провадження у цій справі порушено 1 квітня 2016 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість станом на 29 березня 2016 року була погашена, що підтверджується зазначеною довідкою Залізниці. Таким чином, факт відсутності заборгованості у Товариства був наявний до порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для відмови у позові у частині суми основного боргу в розмірі 348 636,04 грн.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного внесення орендних платежів, позивач також просив суд стягнути з Товариства 86 830,97 грн. пені, нарахованої на суму боргу за кожний місяць за період з 10 лютого 2015 року по 23 лютого 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 3.5. договору оренди за несвоєчасну сплату орендної плати Товариство сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).

З даним позовом Залізниця звернулась до суду 29 березня 2016 року, тому сума пені в розмірі 1 336,79 грн., нарахована на основний борг за січень 2015 року в період з 10 лютого 2015 року по 6 березня 2015 року згідно статті 267 ЦК України не підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивачем пропущений строк, протягом якого він мав право звернутися до суду з даною вимогою, а відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до цієї вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з Товариства заявленої пені є законною та обґрунтованою в частині 85 494,18 грн.

Як було зазначено вище, відповідач у своєму клопотанні просив зменшити розмір нарахованої позивачем суми пені на 100 процентів, посилаючись складний фінансовий стан, що підтверджується звітом про фінансові результати за 2015 рік та за перший квартал 2016 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з приписами статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно братись до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених приписів чинного законодавства вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), необхідно об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, а також зважаючи на майновий стан відповідача, відсутність заборгованості по основному боргу Товариства на момент порушення провадження у цій справі, незначний строк прострочки оплати основного боргу, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви відповідача та зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, до 70 процентів. Отже, стягненню з останнього підлягає неустойка у розмірі 59 845,93 грн.

Крім того, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України Залізниця також просила суд стягнути з відповідача 60 577,73 грн. інфляційних втрат та 6 931,29 грн. три проценти річних.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені до стягнення розміри інфляційних втрат та трьох процентів річних є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та не суперечать положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення даного прозову.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Абзацом 4 пункту 3.17.4 Постанови передбачено, що у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України" (01032, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 38/40 ідентифікаційний код 31485055) на користь публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі його відокремленого підрозділу - регіональної філії «Південно-Західна залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (01601, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 6, ідентифікаційний код 40081221) 59 845 (п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот сорок п'ять) грн. 93 коп. пені, 60 577 (шістдесят тисяч п'ятсот сімдесят сім) грн. 73 коп. інфляційних втрат та 6 931 (шість тисяч дев'ятсот тридцять одну) грн. 29 коп. трьох процентів річних, а також 2 295 (дві тисячі двісті дев'яносто п'ять) грн. 05 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко