РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2016Справа № 904/2380/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" (далі - Товариство) до Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - Обласна адміністрація) та Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Районна адміністрація), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, - про визнання права користування земельною ділянкою та зобов'язання укласти договір,

за участі представників:

позивача: Басій К.С., за довіреністю від 18 квітня 2016 року № 3,

відповідача 1: не з'явились,

відповідача 2: не з'явились,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_1: ОСОБА_6, за довіреністю від 23 травня 2016 року № 810,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з вказаним позовом, посилаючись на той факт, що внаслідок укладання між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Сотейра Плюс» договору купівлі-продажу бази відпочинку «Піщанка» від 14 березня 2012 року позивач набув право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1). Водночас спірна земельна ділянка загальною площею 2,08 га є об'єктом оренди за договором оренди земельної ділянки від 14 грудня 2006 року, укладеного між Районною адміністрацією та третіми особами: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. Оскільки на звернення Товариства до Районної адміністрації та Обласної адміністрації з клопотанням укласти договір оренди спірної земельної ділянки позивач отримав відмову, останній, посилаючись на статті 93, 116, 120, 123, Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статтю 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд визнання за Товариством право користування (оренди) земельною ділянкою на умовах та в обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14 грудня 2006 року, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та зобов'язати Обласну адміністрацію укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 5 квітня 2016 року (суддя Колісник І.І.) вищезазначену позовну заяву направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатами проведеного автоматичного розподілу дана позовна заява передана на розгляд судді Павленку Є.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2016 року порушено провадження у справі № 904/2380/16 та призначено її розгляд на 28 квітня 2016 року. Крім того, даною ухвалою до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_4.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28 квітня 2016 року відклав розгляд справи на 26 травня 2016 року.

Ухвалою суду від 26 травня 2016 року розгляд справи відкладено на 10 червня 2016 року.

Під час судового засідання 10 червня 2016 року представник позивача подав до суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої Товариство просило визнати за ним право користування земельною ділянкою на умовах та у обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14 грудня 2006 року, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та зобов'язати Обласну адміністрацію укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Також судом розглянуто подану 10 червня 2016 року заяву третьої особи ОСОБА_1 про зупинення провадження у даній справі до вирішення у Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області цивільної справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на наступне.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Пунктом 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова) встановлено, що відповідно до частини першої статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 2 - 4 статті 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Оскільки відсутні будь-які перешкоди для встановлення всіх фактичних обставини, на яких ґрунтується даний позов, та дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів, а також враховуючи, що третьою особою не надано доказів порушення провадження у справі за відповідним позовом, суд дійшов висновку про те, що вказана заява ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.

Також судом було відмовлено в клопотанні Товариства про відкладення розгляду справи, оскільки частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено можливість відкладення розгляду справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Беручи до уваги те, що позивачу надавалось достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору, подання письмових пояснень та додаткових документів, а також зважаючи, що чергове відкладення розгляду справи спричинить до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку вирішення спору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та необхідність розгляду даної справи відповідно до статті 75 ГПК України за наявними у ній матеріалами.

Під час судового засідання 10 червня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з врахуванням заяви про зміну позовних вимог та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та письмових поясненнях, поданих до суду 10 червня 2016 року.

У свою чергу відповідач 1 та треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у призначене судове засідання явку своїх повноважних представників не забезпечили, витребуваних судом документів не надали, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направили.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 15 квітня 2016 року та про відкладення розгляду справи від 28 квітня 2016 року та від 26 травня 2016 року надіслані відповідачу та третім особам за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач 1 та треті особи завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

У свою чергу відповідач 2 у призначене судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, проте в поданому 19 травня 2016 року відзиві на позовну заяву просив здійснювати розгляд справи за відсутності його представника.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників відповідачів.

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_1 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини та факти, викладені в його письмових поясненнях, поданих до суду 26 травня 2016 року. В основу заперечень вказаної третьої особи покладено те, що фактична адреса спірної земельної ділянки та її кадастровий номер є відмінними від адреси та кадастрового номеру земельної ділянки, яка є об'єктом оренди за договором, укладеним між третіми особами та Районною адміністрацією. Крім того, представник третьої особи зауважив, що база відпочинку «Піщанка», яка є предметом договору купівлі-продажу від 14 березня 2012 року, була зруйнована у листопаді 2012 року, а тому у позивача припинилось право власності на вказане майно. З огляду на факт відсутності майна, представник ОСОБА_1 стверджував про відсутність у позивача всіх прав, пов'язаних з цим майном у тому числі й права користування земельною ділянкою, на якій було розташоване це майно, а відтак про відсутність предмету спору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками судового процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2012 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Сотейра Плюс» було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та внесений до державного реєстру правочинів за № 667.

Предметом укладеного правочину є передача Товариству нерухомого майна - комплексу, бази відпочинку «Піщанка», що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, селище Піщанка, вулиця Чкалова, 65б, та розташоване на земельній ділянці площею 2,08 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

На підставі вищевказаного договору до Реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено інформацію про зміну власника, що підтверджується витягом від 12 червня 2012 року № 34465979.

1 липня 2015 року Товариство на підставі статті 120 ЗК України звернулось до Районної адміністрації з клопотанням про укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташовано вищезазначене нерухоме майно, належне позивачу на праві власності.

У відповідь на вказане звернення відповідач 2 повідомив, що 14 грудня 2006 року між Новомосковською районною державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_10 було укладено договір оренди земельної ділянки рекреаційного призначення площею 2,08 га, яка знаходиться на території Новомосковського держлісгоспу Піщанської сільської ради строком на 49 років. Також Районна адміністрація повідомила, що вказаний договір оренди не розірваний, а повноваженнями щодо передачі вказаної земельної ділянки в користування наділена Обласна адміністрація.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство 1 вересня 2015 року звернулось до Обласної адміністрації з клопотанням № 01-09/2015 про оформлення права користування земельною ділянкою та укладення договору оренди на цю ділянку.

У свою чергу відповідач 1 надіслав Товариству лист, в якому зауважив, що подане клопотання з доданими до нього матеріалами не дають можливості об'єктивно розглянути порушене питання, оскільки відсутня письмова згода попередніх землекористувачів на вилучення цієї земельної ділянки, що суперечить вимогам статті 123 ЗК України, та запропонував позивачу врахувати зазначені рекомендації та звернутися до Обласної адміністрації з відповідним клопотанням та повним пакетом документів відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на вищезазначене, Товариство, стверджуючи, що такі дії відповідачів порушують його законне право на користування спірною земельною ділянкою, звернулось з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 1, частини 1 статті 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

При цьому положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 ЗК України).

У силу статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; інших випадках, встановлених законом.

За частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 2 цієї статті встановлено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.

Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права". Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Однак при вирішенні питання щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати, зокрема, умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 2.10, 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Однак з наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 14 березня 2012 року, укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Сотейра Плюс", вбачається, що у даному правочині взагалі відсутня інформація про те, що останнє володіло на законних підставах спірною земельною ділянкою. Докази того, що дана юридична особа набула у встановленому законом порядку право користування чи інше речове право на цю ділянку, також відсутні і в матеріалах даної справи.

Оскільки Товариством не доведено наявність у продавця вказаної бази відпочинку належним чином оформленого права користування спірною земельною ділянкою, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем такого права на цю ділянку в порядку статті 120 ЗК України.

Разом із тим, у матеріалах справи наявні копії судових рішень у цивільній справі № 2-1560/2010, що набрали законної сили, зі змісту яких вбачається, що база відпочинку, яка є предметом договору купівлі-продажу від 14 березня 2012 року, була набута ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 на праві власності незаконно, у зв'язку з чим дане нерухоме майно в судовому порядку було витребуване у цих осіб та передано законному власнику - науково-виробничій дослідній агрофірмі "Наукова", яка в подальшому і відчужила це майно товариством з обмеженою відповідальністю "Сотейра Плюс".

У зв'язку з тим, що судовими рішеннями у справі № 2-1560/2010 встановлено факт незаконності набуття вказаними фізичними особами права власності на зазначену базу відпочинку, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права користування спірною земельною ділянкою на умовах і в обсязі, визначеному договором оренди від 14 грудня 2006 року, який було укладено з цими особами.

Враховуючи викладене, у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Обласної адміністрації укласти з ним договір оренди спірної земельної ділянки, суд зазначає наступне.

За наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов'язання Обласної адміністрації укласти договір оренди задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки Товариством не було доведено належними та достатніми доказами обставин, викладених у позовній заяві, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко