ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 р. Справа № 923/403/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

до Фермерського господарства "Аделаїда" відокремлена садиба, с.Чулаківка Херсонської області

про стягнення заборгованості в сумі 15 911,78 грн. за договором складського зберігання

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, ю/к, довіреність № 305 від 07.06.2016р.;

від відповідача - ОСОБА_2, представник довіреність № б/н від 08.10.2015р.

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України» (позивач) звернулась до суду з позовом про стягнення з Фермерського господарства «Аделаїда» відокремлена садиба (відповідач) заборгованості в сумі 15911,78 грн. за договором складського зберігання.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує, письмового відзиву на позов не надав.

В судових засіданнях 07.06.2016 р. та 14.06.2016 р. оголошувались перерви до 14.06.2016 р. та до 16.06.2016 р., після чого розгляд справи було продовжено. Розглянувши матеріали справи та вислухавши представників сторін, які прибули в судове засідання, суд -

в с т а н о в и в:

14 травня 2013 р. між Фермерським господарством «Аделаїда» відокремлена садиба (відповідач, зерновий склад) та Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України» (позивач, поклажодавець) укладено Договір №1 (далі - договір), за умовами якого предметом цього договору є плоди зернових, зернобобових та олійних культур, що доставляються до зернового складу на імя поклажодавця на зберігання і доробку згідно з договором.

Вищевказаний договір за своєю юридичною природою є договором складського зберігання.

Згідно п.1 ст.957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобовязується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Відповідно до п.1 ст.946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За умовами п.2.1.4. договору поклажодавець зобовязаний сплачувати послуги з приймання, очищення, сушіння, калібрування та відвантаження зерна та інших послуг відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п.3.2. договору поклажодавець сплачує вартість фактично наданих послуг щомісяця не пізніше 5 робочого дня зернового складу, наступного місяця, відповідно до складених сторонами актів виконаних робіт та виставлених зерновим складом розрахунків.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вищевикладеного відповідач виставив позивачу рахунок №70 від 22.05.2013 р. на оплату послуг у розмірі 47615,95 грн.

Позивач сплатив відповідачу 47555,95 грн., що підтверджується платіжним дорученням №188 від 23.05.2013 р. (а.с.15).

Судом встановлено, що послуги були надані відповідачем не у повному обсязі, а тільки на суму 36578,04 грн., що підтверджується актом наданих послуг №775 від 31.05.2013 р. (а.с.16).

Позивач листом №130-4-12/4967 від 23.09.2015 р. звертався до відповідача з проханням повернути надлишково перераховані кошти, однак відповідач залишив лист без відповіді та реагування.

Відповідачем не надано доказів, які б спростували позицію позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 10977,91 грн. є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Посилаючись на приписи ч.1 ст.8, ст.ст.536, 693, ч.1 ст.1048 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 4933,87 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. Позивач зазначає, що Верховний суд України в постанові від 24.01.2006 р. №14/130 дійшов висновку про застосування ст..1048 ЦК України до спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено.

Пунктом 6.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 передбачено, що підставами для застосування до правовідносин сторін ст..536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст..ст.1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у звязку з користуванням чужими коштами. Положення ж ч.2 ст.625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобовязання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст..536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і 3% річних (якщо інший розмір не передбачено договором або Законом) за наявності порушення боржником грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Суд звертає увагу сторін, що в договорі сторони не передбачили розміру процентів за користування чужими коштами. Окреслений розмір не встановлено і законом. Разом з тим до договору складського зберігання чинним законодавством можливість застосування положень про позику (ст..1048 ЦК України, на яку посилається позивач) не передбачено. Договори складського зберігання і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору положень про договір позики є безпідставним. Таку правову позицію висловив Верховний суд України під час перегляду Постанови ВГСУ від 12.12.2012 р. у справі №18/1372/12 (скаржник - ТОВ «Новотрейд ЛТД»).

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 4933,87 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України відноситься на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено про дату складання повного рішення.

На підставі викладених норм права, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Фермерського господарства «Аделаїда» відокремлена садиба (75635, Херсонська область, Голопристанський район, с.Чулаківка, вул..Дорожна, 1А, Садиба «Аделаїда», ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м.Київ, вул..Саксаганського, 1, ) 10977,91 грн. - частину попередньої оплати по договору №1 від 14.05.2013 р. та 950,82 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.06.2016р.

Суддя В. В. Литвинова