ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р. Справа № 921/488/15-г/11

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.10.15

у справі № 921/488/15-г/11

за позовом: заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерство оборони України, м. Київ

до відповідача-1: Концерну "Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача-2: ПП "Будівельна компанія Сатурн", м. Чортків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Фонду державного майна України, м. Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 2. ОСОБА_2, м. Тернопіль; 3. ОСОБА_3, м. Тернопіль; 4. ОСОБА_4, м. Тернопіль; 5. ОСОБА_5, м. Тернопіль; 6. ОСОБА_6, м. Тернопіль.

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.09.2008 року та зобов"язання приватному підприємству "Будівельна компанія Сатурн" повернути до державної власності в особі міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс"нежитлові будівлі та споруди, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., навіс площею 130 кв.м. та огорожа по периметру 408,4 м., що знаходиться по вул. Микулинецька, 64 у м. Тернополі, загальною вартістю 5 478 207 грн. 60 коп.

За участю представників сторін:

прокурор Бучко Р.В.

від позивача ОСОБА_7 представник;

від відповідача 2 ОСОБА_8, ОСОБА_9 представники;

від інших учасників судового процесу не зявилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 921/488/15-г/11 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.15 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 17.12.15.

Розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.15 до складу судової колегії внесено зміни замість судді Давид Л.Л. введено суддю Якімець Г.Г. з підстав, викладених у розпорядженні.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.15 розгляд справи відкладено на 28.01.16.

Розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.16 до складу судової колегії внесено зміни замість судді Якімець Г.Г. введено суддю Давид Л.Л. з підстав, викладених у розпорядженні.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.16 розгляд справи відкладено на 18.02.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.16 розгляд справи відкладено на 17.03.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.16 розгляд справи відкладено на 28.03.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.03.16 продовжено строк розгляду апеляційної скарги та відкладено розгляд справи на 12.04.16.

У звязку із перебуванням у відпустці судді члена колегії Давид Л.Л. розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 12.04.16 призначено проведення автоматизовану заміну складу колегії суду.

Автоматизованою системою здійснено заміну судді Давид Л.Л. та введено до складу судової колегії суддю Михалюк О.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.04.16 розгляд справи відкладено на 19.05.16.

Призначене на 19.05.2016 року судове засідання не відбулося у звязку із відпусткою судді члена колегії Михалюк О.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.16 розгляд справи призначено на 09.06.16.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 08.10.15 у справі № 921/488/15-г/11 (головуючий cуддя - Сидорук А.М., судді Андрусик Н.О., Хома С.О.) у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що припинення представництва за довіреністю не має своїм наслідком припинення виданих на її виконання дозволів або вчинених на її виконання правочинів тощо, окрім наслідків, визначених ст. 248 ЦК України (припинення передоручення).

Як зазначено місцевим господарським судом,чинним законодавством не передбачено наслідків відкликання такої довіреності у вигляді втрати чинності, виданого на підставі такої довіреності до моменту її скасування, дозволу (чи дозволів), а також інших правочинів, вчинених представником.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду у даній справі, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.10.15 скасувати та прийняти нове рішення яким позов заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону задоволити.

При цьому, скаржник зазначає, що при винесенні рішення судом першої інстанції неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки які не відповідають обставина справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело, на думку скаржника, до прийняття неправильного рішення у даній справі.

Зокрема, апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що дозвіл на відчуження спірного майна , виданий 18.10.14 ОСОБА_10 ОСОБА_11М, тобто на час чинності довіреності Міністра оборони України від 04.10.04, є належним доказом законності реалізації спірного майна є помилковим. При цьому, скаржник покликається на те, що розпорядчий акт Міністра оборони про надання дозволу на відчуження майна повинен бути оформлений відповідним наказом Міністра оборони України. Як заначає скаржник, в матеріалх справи такий наказ відсутній. Крім того, апелянт вказує на те, що лист Головного управління тилу Міністерства оборони України від 18.10.04, на його думку, не може бути належною згодою Міністерства оборони на відчуження спірного нерухомого майна.

Крім того, скаржник зазначає про відсутність погодження спірного правочину з боку Фонду державного майна України, яке за законом також було обовязковим.

Також, апелянт зазначає, що на його думку, посилання місцевого господарського суду на позицію Європейського суду з прав людини у справі Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії є безпідставним, оскільки у даному випадку відповідач придбав майно в особи, яка не відноситься до державних органів.

Зважаючи на вищенаведене, скаржник просить рішення місцевого господарського суду скасувати.

14 грудня 2015 року скаржником подано письмові пояснення по справі в яких додатково обґрунтовано позицію, викладену в апеляційній скарзі.

4 січня 2016 року та 8 лютого 2016 року від військової прокуратури Західного регіону України Тернопільського гарнізону надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому прокурором підтримано позицію викладену в апеляційній скарзі, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задоволити.

28 січня 2016 року до суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про законність та обґрунтованість висновків, що містяться в рішенні суду першої інстанції, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення місцевого господарського суду у даній справі залишити без змін. Зокрема, ПП «Будівельна компанія Сатурн» зазначає, що помилки державного органу мають покладатися на саму державу і не можуть виправлятися за рахунок відповідача 2. Крім того, відповідачем 2 зазначено, що на даний час не існує майна в тому вигляді, який воно мало станом на момент укладення спірного договору, оскільки адміністративний будинок за адресою вул.Микулинецька,64 у м.Тернопіль реконструйовано під багатоквартирний житловий будинок.

Також, 28.01.16 від третіх осіб ОСОБА_12І, ОСОБА_2, ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про те, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 08.10.15 у даній справі правомірно відмовлено в задоволенні позову, а тому просять залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вказані треті особи також посилаються на проведену реконструкцію адміністративного будинку під багатоквартирний житловий будинок, що підтверджується Декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 28.11.13.

28 березня 2016 року від Фонду державного майна України надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про те, що Фонд державного майна України не погоджував відчуження спірного державного майна, зважаючи на що вважає подану апеляційну скаргу обґрунтованою, тому просить рішення місцевого господарського суду скасувати, позов задоволити.

3 червня 2016 року до суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшли примірники заяви про затвердження мирової угоди сторін.

У судовому засіданні 09.06.16 присутнім представникам розяснено, що у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження для затвердження мирової угоди між сторонами, а тому подані угоди не можуть братися до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки апеляційна інстанція не застосовує положення ГПК щодо затвердження мирової угоди та відмови позивачів від позову (п.8 Постанови Пленуму ВГС України №7 від 17.05.11 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»)рО

Колегія суддів, заслухавши у судових засіданнях пояснення присутніх представників сторін, третіх осіб та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.07.2008р. між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування ОСОБА_11, що діє на підставі доручення та Рівненською міжрегіональною. Універсальною товарно-майновою біржою "Прайс" був укладений договір про надання послуг проведення аукціону (публічних торгів) з продажу майна, а саме: адміністративний будинок "А; тарний склад "Б"; підсобне приміщення "В"; промтоварний матеріальний склад "Г"; автогараж "Д"; промтоварний склад "Е"; продтоварний склад "Ж"; безалкогольний та кондитерський цех "З"; фруктосховище "К"; автовага "Л"; навіс "М"; огорожа; місцезнаходження: Тернопільська обл.., м.Тернопіль, вул. Микулинецька, 64.

Відповідно до Довідки № 485 від 11.08.2008р., виданої філією "Управління торгівлі Західного оперативного командування" концерну "Військторгсервіс", станом на 01.08.2008р. на бухгалтерському обліку філії "УТ Зах.ОК" концерну "Військторгсервіс" обліковується нерухоме майно, зокрема: нежитлові будівлі бази за адресою: м.Тернопіль, вул..Микулинецька, 64. Початкова вартість 1 413 439 грн., знос 976 392 грн., залишкова вартість 437 047 грн.

12 серпня 2008 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею "Прайс" проведено публічні торги з продажу вищезазначеного майна, за результатами яких право укладення договору купівлі-продажу обєкта отримав учасник під № 134, а саме: Приватне підприємство "Будівельна компанія "Сатурн".

30 вересня 2008 року між концерном Військторгсервіс в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування ОСОБА_11, який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2007р. (зареєстрована в реєстрі за № 4165) (Продавець) та Приватним підприємством Будівельна компанія Сатурн в особі директора ОСОБА_13, який діє на підставі Статуту підприємства (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення), відповідно до умов якого продавець на підставі Протоколу № 800-н про хід публічних торгів на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі Прайс від 12.08.2008р. відчужує на користь та у власність покупця за плату комплекс нежитлових будівель та споруд, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., навіс площею 130 кв.м. та огорожа по периметру 408,4 м., що знаходиться по вул. Микулинецька, 64 у м. Тернополі.

Згідно п.2 договору вказане відчуження нерухомого майна, що знаходиться на балансі філії УТ ЗахОК Концерну Військторгсервіс, здійснене на підставі дозволу Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України від 18.10.2004р. № 140/3/1369/17.

В пункті 3 договору зазначено, що продавець гарантує, що вказане в пункті 1 нерухоме майно, раніше не було відчужене, під забороною реалізації, у заставі, або під арештом не перебуває.

Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.09.2008р. розрахунки між продавцем та покупцем відповідно до Протоколу № 800 про хід публічних торгів на Рівненській міжрегіональній універсальній товарно-майновій біржі "Прайс" від 12.08.2008р. здійснені покупцем повністю в сумі 5 478 207 грн. 60 коп. ( в т.ч. ПДВ 913 034,60 грн.) через транзитний рахунок біржі "Прайс" до укладення цього договору.

Згідно п.5 договору продавець у трьохденний строк після укладення цього договору зобовязаний за актом приймання-передачі передати покупцеві об'єкт продажу за даним договором.

Згідно акту приймання-передачі від 30 вересня 2008 року, Концерн "Військторгсервііс" в особі начальника Філії "Управління торгівля Західного оперативного командування" ОСОБА_11, який діє на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2007р. (зареєстрована в реєстрі за № 4165) Продавець та Приватне підприємство Будівельна компанія Сатурн в особі директора ОСОБА_13 Покупець 30.09.2008р. здійснили прийняття-передачу комплексу нежитлових будівель та споруд, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., навіс площею 130 кв.м. та огорожа по периметру 408,4 м., що знаходиться по вул. Микулинецька, 64 у м. Тернополі. В акті приймання-передачі нерухомого майна також зазначено, що будівлі перебувають у задовільному стані; покупець здійснив повну оплату за вказаний обєкт; жодних претензій ні одна із сторін до іншої не має; одночасно, покупцеві передається інвентарна справа Тернопільського БТІ на вказані будівлі.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Рівненській міжрегіональній агропромисловій біржі "Прайс-Агро" від 10.10.2008р. у справі № 12/08, яке міститься в матеріалах справи, визнано чинним договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення) від 30.09.2008р., укладений між Концерном "Військторгсервіс", м.Київ, вул..Молодогвардійська, 28-А та Приватним підприємством "Будівельна компанія "Сатурн", м.Чортків Тернопільської області, вул..С.Бандери, буд.8 та визнано за Приватним підприємством "Будівельна компанія "Сатурн" право власності на обєкти нерухомості - адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., що знаходиться по вул. Микулинецька, 64 у м. Тернополі. Як зазначено в резолютивній частині рішення Постійно діючого третейського суду від 10.10.2008р. у справі № 12/08, дане рішення вважати правовстановлюючим документом, який дає право здійснення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, відповідно до п.10 Додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5.

Крім того, з матеріалів справи третейського суду вбачається, що представник Концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_11 був присутній при розгляді справи, позов визнав та пояснив, що відчуження майна здійснював на підставі письмового дозволу на відчуження комплексу нежитлових будівель та споруд по вул..Микулинецька, 64 в м.Тернополі, виданого на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004р. № 220/2071.

Як вставнолено місцевим господарським судом, відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майна, станом на 21.11.2008р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації", м.Тернопіль було зареєстровано за № 2536, 2537, 2538, 2539, 2540, 2541, 2542, 2543, 2544, 2545 в книзі 22 право власності за Приватним підприємством "Будівельна компанія "Сатурн" на адміністративний будинок під літ.А; тарний склад під літ. Б; підсобне приміщення під літ.В; промтоварний матеріальний склад під літ.Г; авто гараж під літ.Г; промтоварний склад під літ.Е; продтоварний склад під літ.Ж; безалкогольний та кондитерський цех під літ.З; фруктосховище під літ.К; авто вага під літ.Л за адресою м.Тернопіль, вул..Микулинецька (вул..Людникова генерала), буд 64.

Вважаючи, що договір був укладений продавцем без достатнього обсягу цивільної дієздатності, прокурор звернувся з позовом про визнання його недійсним та повернення майна яке є його предметом до державної власності.

Згідно з ч.1 ст.23 Закону України Про прокуратуру (в редакції Закону № 1697-VII від 25.04.15, чинній на момент подання позову) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (п.2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Право розпорядження майном, належить власникові (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статуту концерну Військторгсервіс, концерн Військторгсервіс заснований на державній формі власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (п.1.1); до складу концерну Військторгсервіс входить також державне підприємство МОУ Управління торгівлі Західного оперативного командування (п.1.5); концерн має право укладати угоди, договори (контракти) (п.5.1); майно концерну перебуває у державній власності і закріплене за концерном на праві господарського відання (п.7.3); відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах (п.7.5).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами у справі, що майно, яке є предметом спірного договору знаходилося на балансі філії УТ ЗахОК Концерну "Військторгсервіс".

Приписами статей 74, 136 ГК України визначено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Таким чином встановлено, що майно, яке є предметом спірного правочину, було державним майном та знаходилось у концерні "Військторгсервіс" на праві господарського відання.

Концерн "Війсьторгсервіс" є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності і належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств передбачені ст. 75 Господарського кодексу України, ч. 5 якої визначено, що відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Правові основи управління об'єктами державної власності визначені Законом України "Про управління об'єктами державної власності".

Виходячи з вимог ст. 4 цього Закону, суб'єктами управління майном, що є предметом спірного договору купівлі-продажу, є, зокрема, Міністерство оборони України та Фонд державного майна України, який, згідно ст. 7 Закону, дає дозвіл на відчуження державного майна у випадках, встановлених законом.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері управління об'єктами державної власності визначені ст. 5 Закону, який, на виконання даної норми матеріального права, постановою від 6 червня 2007 року № 803 затвердив Порядок відчуження об'єктів державної власності, який, з відповідними змінами і доповненнями, є чинним і його дія поширюється на відчуження майна, переданого, зокрема, державним комерційним підприємствам (їх об'єднанням), яким є концерн "Військторгсервіс" (п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції.

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктом управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.

За умовами п. 50 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 6 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" рішення про надання згоди суб'єктом управління на відчуження майна дійсне до закінчення строку дії погодженого висновку про вартість такого майна. Погоджений висновок про вартість майна, згідно п. 12 ч. 2 цієї Постанови діє не більше як 12 місяців з дати його погодження, в зв'язку з чим, рішення про надання згоди суб'єктом управління на відчуження майна дійсне 12 місяців.

Виходячи з вимог ст. 5 Цивільного кодексу України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідність або невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватись господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу державного майна від 30 вересня 2008 року мали бути дотримані вказані вимоги норм матеріального права, в тому числі, Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 6 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності".

Місцевим господарським судом встановлено, що довіреністю від 04.10.2004 року № 220/2071/термін дії довіреності до 01.10.2007 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_10 на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України та для виконання представницьких функцій, надано право від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі надавати дозволи, зокрема, на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.

18 жовтня 2004 року начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_10 на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071, надав дозвіл Начальнику державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_11 на відчуження нерухомого майна: бази філії "Тернопільського військового торгу № 49" загальною площею 8105 м.кв. за адресою: м.Тернопіль, вул.Микулинецька, 64.

12 лютого 2005р. Міністром оборони України було надано окреме доручення відповідальним особам, зокрема, ОСОБА_10 такого змісту: довіреності на право укладання договорів (угод, контактів), наданих від імені Міністерства оборони на право здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився, вважати недійсними.

17 лютого 2005р. на виконання окремого доручення Міністра оборони України Начальником Головного управління торгівлі ОСОБА_10 повернуто перший примірник довіреності від 04.10.2004р. за № 220/2071 на адресу Адміністративного департаменту Міністерства оборони України.

Наказом Міністра оборони України № 47 від 31.01.2006р. наказано до 01.04.2006р. реорганізувати Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинивши його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до державного господарського об'єднання "Військторгсервіс".

Відповідно до довідки № 2401 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Концерн "Військторгсервіс" зареєстроване як юридична особа 22.07.2005р.; дата останньої реєстраційної дії 12.11.2007р., керівник ОСОБА_10.

12 вересня 2007р. довіреністю Концерну Військторгсервіс в особі Генерального директора Концерну Військторгсервіс ОСОБА_10 було уповноважено начальника Філії Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну Військторгсервіс ОСОБА_11 укладати від імені Концерну Військторгсервіс будь-які договори (господарські, цивльно-правові) щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна (в тому числі будівлі, приміщення, споруди), а також договори оренди (в тому числі цілісних майнових комплексів) з дозволу органу управління майном Концерну Міністерством оборони України.

Посилання суду першої інстанції на дотримання вимог законодавства, зокрема, Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 6 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" та отримання відповідної згоди у звязку з наявністю чинної на той час довіреності №220/2071 від 04.10 2004р., виданої Міністерством оборони України на підставі якої начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_10 18.10.2004р. надав дозвіл Начальнику державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_11 на відчуження нерухомого майна: бази філії "Тернопільського військового торгу № 49" загальною площею 8105 м.кв. за адресою: м.Тернопіль, вул.Микулинецька, 64 спростовується апеляційним господарським судом, оскільки на час вчинення правочину було відсутнє дійсне рішення (згода або дозвіл) суб'єкта управління державним майном погоджене з Фондом державного майна України на відчуження безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно. Відсутність згоди Фонду державного майна України на відчуження спірного майна підтверджується також листом ФДМУ №10-24-8932 від 11.07.14.

Окремо суд звертає увагу на те, що, підписуючи дозвіл № 140/3/1369/17 від 18.10.2004р., який на переконання відповідача та відповідно до посилання суду першої інстанції є згодою міністерства на відчуження майна, ОСОБА_10 не виступив як представник Міністерства оборони України, оскільки у даному випадку, підписуючи такий документ ОСОБА_10 зазначено Начальник Головного управління торгівлі, полковник ОСОБА_10, не вказавши, що він є представником міністерства, дозвіл видано Головним управлінням торгівлі Тилу МОУ, а не Міністерством оборони України. При цьому, те, що ОСОБА_10 на момент складання дозволу мав довіреність міністерства автоматично не надає такому дозволу статусу документа МОУ, адже, отримавши довіреність, ОСОБА_10 не втратив свого статусу керівника Головного управління торгівлі Тилу МОУ і міг вступати у правовідносини з іншими субєктами як керівник управління (що і було у даному випадку), або ж як представник міністерства.

Таким чином, дозвіл від 18.10.04 це документ виданий Головним управлінням тилу МОУ, і в будь-якому випадку не може бути згодою Міністерства оборони України.

Крім того, за змістом положень ст. ст. 244, 248 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Встановивши, що довіреність Міністерства оборони України на підставі якої надано дозвіл ОСОБА_10 як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (діяльність якого як юридичної особи припинено наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року) щодо надання підприємствам військової торгівлі дозволів на відчуження закріпленого за ними державного майна, на час укладення спірного договору скасовано та відкликано окремим дорученням Міністерства оборони України, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_11, який діяв на підставі довіреності, виданої йому ОСОБА_10 (від імені концерну «Військторгсервіс»), мав необхідний обсяг повноважень щодо відчуження державного нерухомого майна від імені концерну.

Ураховуючи викладене, відчуження спірного нерухомого майна, що є обєктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та/або погодження органу управління майном (Міністерства оборони України) та ФДМУ, за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину (постанова ВСУ від 23.05.15 у справі №3-379гс15).

А відтак, судова колегія апеляційної інстанції заначає, що при укладенні спірного правочину концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, що є, в силу ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання спірного правочину недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства та відсутності у продавця необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо застосування у даному випадку рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії», оскільки зазначеним рішенням Європейський суд з прав людини визнав неприпустимим визнання недійсним договору, за яким покупець отримав майно від держави та подальшого позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон і суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів.

У даній справі відповідач 2 за спірним договором придбав майно у суб'єкта господарювання, який не відноситься до державних органів, і саме він, а не державний орган, порушив закон при вчиненні правочину, а тому вказане рішення Європейського суду з прав людини, як частини законодавства України, не може бути застосоване до спірних правовідносин.

Зважаючи на наведене, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, предявляти позови про визнання правочину недійсним може як сторона такого правочину, так і будь-яка інша особа, за умови, що правочин порушує її законні інтереси. Про це також зазначається у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними. Оскільки предметом спірного договору є майно, яке належить до державної власності в особі Міністерства оборони України, то останнє може бути позивачем у спорі з такою вимогою.

Щодо наявності рішення терейського суду яким визнано чинним договір купівлі продажу, колегія суддів зазначає, що факти, встановлені рішенням третейського суду під час розгляду справи, не мають преюдиційного характеру під час вирішення спору господарським судом, у тому числі й такого спору, в якому беруть участь ті самі сторони (частина друга статті 35 ГПК) (п.2.2. Інформаційного листа ВГС України від 02.04.09 №01-08/194 «Про Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» ).

Щодо заявленого позову в частині зобовязання повернути отримане за недійсним правочином майно до державної власності колегія суддів зазначає наступне:

В позовній заяві, прокурор покликається на те, що у разі визнання недійсним правочину, згідно ст.216 ЦК України, кожен із сторін зобовязаний повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Таким чином, у випадку недійсності правочину сторони не вправі предявляти позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (позов віндикації), оскільки відносини між сторонами носять зобовязальний характер.

Про наявність зобовязальних відносин між сторонами недійсного правочину вказує ст.216 ЦК України, яка у разі недійсності правочину зобовязує кожну сторону повернути отримане без правової підстави майно. Такі відносини сторін підпадають під замість ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобовязанням є правовідношення, де одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно,виконати роботу,надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Особливістю зобовязальних відносин при застосуванні реституції є те, що вони є наслідком такого юридичного факту як недійсність правочину.

Сторони недійсного правочину можуть витребувати своє майно (в тому числі індивідуально - визначене) лише шляхом заявлення позову про застосування наслідків недійсності правочину (реституція). Двосторонній характер реституції виключає можливість сторін витребувати майно одна від одної шляхом віндикації.

При цьому апеляційний господарський суд зазначає, що на відміну від реституції, витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) є речово правовим засобом захисту права власності, що зумовлює неможливість власника індивідуально визначеного майна сторони недійсного правочину, скористатися таким засобом.Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, у відповідності до ст..387 ЦК України. Однак, підстави такого витребування повязані із добросовісністю набувача речі. На це вказує ст..388 ЦК України, відповідно до якої ознака добросовісності набувача полягає в тому, що такий набувач не знає та не повинен знати, що особа, в якої він придбав майно, не має права його відчужувати. Тобто з врахуванням змісту вказаної статті, власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, тобто в особи, яка не знала і не могла знати, що майно яке нею набувається за віплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо це майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, які й він передав майноу володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які й він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином захист інтересів добросовісного набувача речі повязаний з тим, що у випадку відчуження речі власником відповідальність за вибір недобросовісного контрагента, який згодом її продав третій особі, він несе самостійно.

Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України від 07.11.12 у справі № 6-107цс12, згідно якої відповідно до ст.387 ЦК України особа має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (постанова ВСУ від 04.12.2012р. №3-55гс121).

А також правовою позицією Верховного Суду України від 21.11.12 у справі №6-136цс12 , згідно якої відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.2.13 Постанови Пленуму ВГС України №11 від 29.05.13 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» У разі задоволення позову господарський суд у резолютивній частині рішення зазначає про визнання правочину недійсним (у тому числі й на майбутнє) і одночасно може зазначити про застосування передбачених законом наслідків, вказавши, зокрема, розмір сум, що підлягають стягненню, та/або найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (пункт 4 частини першої статті 84 ГПК), а за необхідності й строк виконання певних дій (абзац другий частини другої цієї статті ГПК).

За встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). З метою такого відшкодування заінтересована особа вправі звернутися до набувача з окремою позовною вимогою (п.2.14 Постанови Пленуму ВГС України №11 від 29.05.13 ).

Разом з цим, місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що адміністративні будівлі, придбані відповідачем 2 по справі Приватним підприємством Будівельна компанія "Сатурн" згідно договору купівлі-продажу від 30.09.2008р. у Концерну "Військторгсервіс", реконструйовано під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою вул..Микулинецька, 64 в м.Тернополі, що підтверджується Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою в Інспекції ДАБК у Тернопільській області 28.11.2013р. та списком власників для оформлення права власності реконструкції адміністративного будинку під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення.

Крім того, відповідачем 2 по справі ПП "Будівельна компанія Сатурн" до матеріалів справи долучено довідку, підписану директором Підприємства, про те, що на протязі 2009-2015р.р. підприємством проведено затрати на поліпшення комплексу нежитлових будівель і споруд за адресою вул..Микулинецька, 64 в м.Тернополі, на загальну суму 1 744 000,00 грн., а саме: заміна водопроводу 228,8 тис. грн.; встановлення каналізаційного колектора 90,8 тис. грн.; встановлення дверей та вікон 94,3 тис. грн..; перемуровування стін і складських приміщень 269,4 тис. грн..; перекриття покрівель будівель 312,7 тис. грн..; влаштування асфальтних підїзних доріг 181,3 тис. грн..; влаштування підїзної дороги бруківкою 189,9 тис. грн..; встановлення воріт 18,4 тис. грн..; інші поточні роботи 318,4 тис. грн..; заміна електропроводки 40,0 тис. грн..

Відповідно до Інформації з Держаного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка наявна в матеріалах справи:

- ОСОБА_2 є власником обєкту житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 /свідоцтво про право власності, серія та номер: 38439118, видане 03.06.2015р./;

- ОСОБА_3 є власником обєкту житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_2 /свідоцтво про право власності, серія та номер: 26860479, видане 16.09.2014р./;

- ОСОБА_4 є власником обєкту житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_3 /свідоцтво про право власності, серія та номер: 37090760, видане 05.05.2015р./;

- ОСОБА_5 є власником обєкту житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_4 /свідоцтво про право власності, серія та номер: 34656971, видане 10.03.2015р./;

- ОСОБА_6 є власником обєкту житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_5 /свідоцтво про право власності, серія та номер: 30574254, видане 06.12.2014р.

Вищевказані особи (набувачі майна) не знали і не могли знати про обмеження які існували на момент укладення договору купівлі - продажу. Крім того, майно вибуло з володіння власника Міністерства оборони України.

Власник , права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч.3 ст.386 ЦК України).

Крім того, варто зазначити, що прокурором в суді першої інстанції подавалася заява в якій він просив припинити провадження у справі в частині п.2 прохальної частини позовної заяви, а саме забовязати ПП «Будівельна компанія Сатурн» повернути до державної власності отримане за спірним договором майно, зважаючи на те, що адміністративний будинок реконструйовано у багатоквартирний житловий будином по ву. Микулинецькій,64, власниками якого є фізичні особи.

Щодо застосування строків позовної давності судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду та зазначає наступне:

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Оскільки прокурор та позивачі не є сторонами оспорюваних угод, початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника підприємства необхідного обсягу дієздатності (постанова ВСУ від 20 .08.13 у справі № 3-18гс13, від16.09.15 у справі №6-101цс15 та від 23.09.15 у справі №3-379гс15).

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 2 подано заяву про застосування позовної давності (а.с.116, Т.1), оскільки вважає, що прокурор звернувся з позовом через 6 років і 9 місяці після укладення спірного договору.

У запереченні на вищевказану заяву, прокуратура зазначає, що 26 травня 2014 року до Тернопільської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері надійшла інформація про укладення концерном «Військторгсервіс» договору купівлі продажу нерухомого майна, розташованого по вул..Микулинецьківй,64 у м.Тернополі. Вказана обставина підтверджується листом прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 14.05.14 (а.с.120,Т.1).

В подальшому, а саме 17 та 24 липня 2014 року Тернопільською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері отримано інформацію про те, що Фондом державного майна України та Міністерством оборони України згода та погодження щодо відчуження державного нерухомого майна, яке було предметом спірного договору купівлі продажу не надавалась.

Позивачем у даній справі надано пояснення стосовно того, що Міністерсту оборони стало відомо про порушення допущені під час укладення спірного договору лише 15.05.15, коли до юридичного департаменту Міністерства оборони України надійшла позовна заява військового прокурора Тернопільського гарнізону в особі Міністерства оборони України, як доказ наведеної обставини, позивачем подано копію першої сторінки позовної заяви з відміткою про отримання та копію листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України (а.с.204,Т.2).

Зважаючи на наведене, місцевим господарським судом правильно спростовано посилання ПП «Будівельна компанія Сатурн» стосовно того, що позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу та забов"язання ПП "Будівельна компанія Сатурн" повернути до державної власності нежитлові будівлі та споруди подана прокурором до господарського суду через 6 років 9 місяців після укладення вказаного договору, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки з моменту укладення договору строк позовної давності рахується тільки щодо сторони правочину, оскільки прокуратура та міністерство не були сторонами спірного правочину та не знали про незаконність відчуження майна, тому даному випадку строк позовної давності слід обчислювати з моменту, коли вони дізналися саме про порушення закону при укладенні такого договору.

Поданими позивачем та прокурором доказами підтверджується, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України у даному випадку не сплинув, оскільки позивачем доведено, що він дізнався про укладення спірного договору із порушенням порядку встановленого для його укладення лише 15.05.15, коли Юридичним департаментом Міністерства оборони України було отримано копію позовної заяви.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, місцевим господарським судом скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду Терноільскої області від 14.05.15 у даній справі. Щодо цього колегі суддів зазначає наступне:

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.11 Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Зважаючи на те, що колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у позові в частині зобовязання повернути до державної власності обєкти нерухомого майна, що були предметом спірного договору купівлі продажу, судова колегія дійшла висновку про те, що причина яка стала підставою для застосування заходів забезпечення позову відпала, а відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на вищенаведені обставини, які не були враховані місцевим господарським судом під час прийняття рішення, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.10.15 у даній справі.

Відповідно до вимог ст.105 ГПК України у постанові має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Пунктом 4.7. постанови Пленмум ВГС України №7 від 21.02.13 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій концерну "Військторгсервіс", який допустив порушення закону при вчиненні правочину, відповідно до ч.2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, на нього слід покласти судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам (такий ж висновок зроблено Львівським апеляційним господарським судом під час розгляду справ № 914/2614/13 та №914/2688/13).

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.10.15 у справі №921/488/15-г/11 скасувати в частині відмови у позові.

3. Прийняти в цій частині нове рішення. Позов задоволити частково. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.09.2008 року укладений між концерном Військторгсервіс та Приватним підприємством Будівельна компанія Сатурн.

4. В позові про зобовязання ПП «Будівельна компанія «Сатурн» повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс"нежитлові будівлі та споруди, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., навіс площею 130 кв.м. та огорожа по периметру 408,4 м., що знаходиться по вул. Микулинецька, 64 у м. Тернополі, загальною вартістю 5 478 207 грн. 60 коп. відмовити.

5. В частині скасування заходів до забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду Тернопільської області від 14.05.2015 р. рішення залишити без змін.

6. Стягнути з Концерн «Військторгсервіс» (03168, м.Київ, вул..Молодогвардійська,28-а, ) в дохід Державного бюджету України 1218 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

7. Стягнути з Концерн «Військторгсервіс» (03168, м.Київ, вул..Молодогвардійська,28-а, ) на користь Міністерства оборони України (п-т Повітрофлотський,6, м.Київ, ) 1339,80 грн. в повернення судового збору сплаченого за розгляд апеляційної скарги.

8. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Михалюк О.В.