ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 907/661/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Зварич О.В.

Матущака О.І.

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області за № 05/2-814-15 від 25.03.2016 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року

у справі № 907/661/15

за позовом: заступника прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, м. Київ, Міністерства агарної політики та продовольства України, м. Київ та Агроторгового підприємства радгосп-завод «Мукачівський», м.Мукачево

до відповідача: Верхньокоропецької сільської ради, с.Великий Коропець Мукачівського району

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_2, с. Верхній Коропець Мукачівського району

2. ОСОБА_3, м. Мукачево

3. Комунального підприємства «Комбінат благоустрою», м. Мукачево

4. ОСОБА_4, с. Верхній Коропець Мукачівського району

про визнання недійсним та скасування пункту 1 рішення 21 сесії 4 скликання № 218 від 28.11.2005 року Верхньокоропецької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок» площею 50,3 га вартістю 1 089 185,22 грн.

за участю представників:

прокурора: Мельничук Ю.І. - посвідчення № 006924 від 01.10.2012 року

від позивача: Кабінету Міністрів України: не з'явився; Міністерства агарної політики та продовольства України: не з'явився; Агроторгового підприємства радгосп-завод «Мукачівський»: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

від третьої особи-4: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Закарпатської області звернувся до Господарського суду Закарпатської області із інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства аграрної політики та продовольства України та Агроторгового підприємства радгосп-завод «Мукачівський» до Верхньокоропецької сільської ради про визнання недійсним та скасування п. 1 рішення 21 сесії 4 скликання Верхньокоропецької сільської ради №218 від 28.11.2005р. «Про вилучення земельних ділянок» площею 50,3га вартістю 1089185,22грн.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року у справі № 907/661/15 (головуючий суддя Ремецькі О.Ф.; судді Івашкович І.В., Журавчак Л.С.) в позові заступника прокурора Закарпатської області відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням заступник прокурора Закарпатської області подав апеляційну скаргу за № 05/2-814-15 від 25.03.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що прокурором з поважних причин пропущено строк позовної давності.

Міністерством аграрної політики та продовольства України було подано до суду пояснення № 31-4/588 від 17.05.2016 року, в якому просить апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року скасувати.

Відповідачем було подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н від 24.05.2016 року, в якому просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року залишити без змін.

Сторони та треті особи, явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Згідно Державного акту на право постійного користування землею від 01 червня 2000 року, 1-ЗК №001893 Верхньокоропецькою сільською радою народних депутатів було надано Агро - торговому підприємству радгосп-завод «Мукачівський» у постійне користування земельну ділянку площею 1126,9 га згідно з планом землекористування.

Зазначена земельна ділянку надавалась Агро - торговому підприємству радгосп-завод «Мукачівський» у постійне користування для ведення сільського виробництва відповідно до рішення 9 сесії 23 скликання від 21 жовтня 1999 року б/н.

28.11.2005р. на 21 сесії 4 скликання Верхньокоропецька сільська рада прийняла рішення №218 «Про вилучення земельних ділянок», відповідно до якого, зокрема, вилучено земельні ділянки АТП радгоспу - заводу «Мукачівський» 50,3 га та переведено в землі запасу сільської ради (п. 1 рішення). Зазначене рішення приймалось на підставі подання АТП радгосп - завод «Мукачівський» від 02.11.2005 року № 258 щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок.

Відповідачем було подано до суду першої інстанції лист АТП радгосп - завод «Мукачівський» б/н і дати (який був адресований голові Верхньокоропецької сільської ради та голові Мукачівської райдержадміністрації) щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок з метою передачі їх в оренду громадянам для ведення фермерського господарства.

Заступник прокурора Закарпатської області звертаючись до суду першої інстанції стверджує, що рішення 21 сесії 4 скликання Верхньокоропецької сільської ради №218 від 28.11.2005 р. «Про вилучення земельної ділянки» від АТП Радгосп-завод «Мукачівський» прийнято незаконно та підлягає скасуванню, оскільки станом на момент прийняття спірного рішення Верхньокоропецька сільська рада не була наділена правом розпоряджатись спірною земельною ділянкою.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.1992, № 8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» покладено на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій, управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України згідно з законодавчими актами України.

Згідно Статуту Агроторгового підприємства радгоспу - заводу «Мукачівський» затвердженого Міністерством аграрної політики України № 89 від 08.06.2001 року, Агротогове підприємство радгосп-завод «Мукачіський» засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству аграрної політики України.

Відповідно до ст.4 статуту, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Відчуження основних засобів виробництва, що є державною власністю здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку встановленому чинним законодавством.

Згідно наказу Міністерства аграрної політики України № 324 від 07.09.2004 року (який був чинним на момент прийняття спірного рішення сільської ради) Агроторгове підприємство радгосп - завод «Мукачівський» відносилось до державних підприємств (організації), що належали до сфери управління Мінагрополітики України.

Отже, на час прийняття рішення Верхньокоропецькою сільською радою №218 від 28.11.2005р. «Про вилучення земельних ділянок» на Міністерство аграрної політики України було покладено функції щодо управління майном, що є загальнодержавній власності.

Виходячи із аналізу змісту наведених норм матеріального права Верхньокоропецька сільська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла припиняти право постійного користування землею АТП радгоспу - заводу «Мукачівський» площею 50,3 га, на підставі заяви директора, та переводити її в землі запасу сільської ради.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає недійсним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги заступника прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства аграрної політики та продовольства України та Агроторгового підприємства радгосп-завод «Мукачівський» до Верхньокоропецької сільської ради про визнання недійсним та скасування п. 1 рішення 21 сесії 4 скликання Верхньокоропецької сільської ради №218 від 28.11.2005р. «Про вилучення земельних ділянок» площею 50,3га вартістю 1089185,22грн., є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Cудом встановлено, що відповідачем було подано до суду першої інстанції відзив на позову б/н від 17.08.2015 року, в якому просив застосувати строк позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями статті 268 ЦК України (у редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 20.12.2011 №4176-VI) передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, за змістом пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20.12.2011 року № 4176-VI) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року №4176-VI) не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (аналогічна правова позиція застосування пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) викладена в постанові Верховного суду України від 30.09.2015 у справі №910/4626/14).

Оскільки позивач, як юридична особа набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Судом встановлено, що у даній справі прокурор 16.06.2015 року звернувся до Господарського суду Закарпатської області про визнання недійсним та скасування рішення Верхньокоропецької сільської ради від 28.11.2005 р. № 218, з пропуском строку позовної давності.

Прокурором та позивачами було подано до суду клопотання про визнання поважними причини пропущення строку позовної давності, з огляду на те, що 10.11.2011 року спірне рішення Верхньокоропецької сільської ради від 28.11.2005 р. № 218 було опротестовано прокурором Мукачівського району, як незаконне. Однак, у зв'язку з тим, що у визначений законом строк сільською радою протест не було розглянуто, прокурор, у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру», звернувся з позовом до Мукачівського міськрайонного суду про скасування цього рішення сільської ради. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02.10.2012 р. у справі № 0707/4717/2012 позов задоволено. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2015 р. постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження закрито. За твердженням позивачів та прокурора, оскільки судом апеляційної інстанції рішення у цій справі було прийнято у травні 2015 року, то у прокурора не було будь-яких правових підстав до цього часу пред'явити аналогічний позов про той же предмет, з цих же питань і до господарського суду.

В пунктах 2.2., 2.3. своєї постанови № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Питання щодо поважності цих причин вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи з наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що спірні правовідносини у даній справі виникли ще у листопаді 2005 року, тоді як перший позов заявлено прокурором лише в квітні 2012 року, тобто більш ніж через 7 років, з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що позивачам було відомо про оспорюване рішення з моменту його прийняття, оскільки одним з позивачів є АТП радгосп-завод «Мукачівський», за письмовими згодами якого і відбувалось вилучення земельної ділянки. А дане підприємство в свою чергу засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики України є підзвітним йому.

Доказів наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивачів підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до матеріалів справи не надано.

Подання прокурором позову з порушенням правил підвідомчості також не свідчить про наявність об'єктивних, незалежних від нього підстав, які унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову з дотриманням правил підвідомчості.

Враховуючи вищенаведене суду першої інстанції об'єктивно відмовив з задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2016 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з прокуратури Закарпатської області (88000, м. Ужгород, вул.Коцюбинського, 2а) в дохід держави 1339,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити Господарському суду Закарпатської області видати наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу направити в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено та підписано 13.06.2016 року

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

Судді Зварич О.В.

Матущак О.І.