ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 921/509/15-г/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 26.04.2016 р. №7-5/4581 (вх. № апеляційного суду 01-05/2448/16 від 23.05.2016 р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 18.04.2016 р.

у справі №921/509/15-г/15 (суддя Гирила І.М.)

за позовом Міністерства юстиції України, м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртелеком в особі Тернопільської філії ОСОБА_2 акціонерного товариства Укртелеком, м. Тернопіль,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 казначейська служба України, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, м. Тернопіль

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 Державної виконавчої служби Збаразького районного управління юстиції, м. Збараж, Тернопільська область

про відшкодування завданих Державному бюджету України збитків в розмірі 15068,40грн.,

за участю представників сторін:

- від позивача ОСОБА_6П (довіреність №1-22/2301 від 19.02.2016р.);

- від відповідача ОСОБА_7П (довіреність № 277 від 28.12.2015р.);

- від третіх осіб - не зявились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. у справі № 921/509/15-г/15(суддя Галамай О.З.) позов Міністерства юстиції України задоволено; з ОСОБА_2 акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ОСОБА_2 акціонерного товариства "Укртелеком" на користь Державного бюджету України, стягнуто завдані Державному бюджету України збитки в сумі 15068,40 грн.(а.с. 149-160, т. І).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015р. вказане рішення господарського суду Тернопільської області залишено без змін, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» без задоволення (а.с. 195-200, т. І).

Постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. касаційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Укртелеком», в особі Тернопільської філії ОСОБА_2 акціонерного товарисвта «Укртелеком» задоволено; рішення господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р. скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області (а.с.229-234, т. І).

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 18.04.2016р. у справі №921/509/15-г/15 (суддя Гирила І.М.) в задоволенні позовних вимог Міністерства юстиції України до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (надалі ПАТ «Укртелеком») в особі Тернопільської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про відшкодування завданих Державному бюджету України збитків у розмірі 15068,40 грн. відмовлено; з Міністерства юстиції України на користь ПАТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» стягнуто 4202,10 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Міністерства юстиції України, місцевий господарський суд, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України надані у постанові від 19.01.2016р., виходив з того, що в силу приписів ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на час тривалого невиконання рішення національного суду, примусове виконання рішень судів в Україні покладається на ОСОБА_3 виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець вчиняє дії, спрямовані на добровільне виконання рішення національного суду у встановлений постановою строк, який відповідно до статті 24 цього Закону не може перевищувати семи днів. З наведеного слідує, що обовязковість виконання рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, а протиправна поведінка у звязку із невиконанням судового рішення - з моменту його невиконання боржником без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк. Отже, протиправна поведінка відповідача щодо невиконання рішення національного суду може мати місце лише за умови належного його повідомлення органом ДВС про відкриття виконавчого провадження, спливу встановленого строку для добровільного виконання судового рішення та, відповідно, ухилення боржника від його виконання. Крім цього, судом встановлено, що відповідач неодноразово звертався до ОСОБА_4 з листами про надання доступу до приміщення з метою відновлення надання послуг звязку, однак, такі були залишені останнім без відповіді. Разом з тим, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв" встановлено факт визнання державою Україна своєї відповідальності за тривале невиконання судових рішень.

Не погодившись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, № 7-5/4581 від 26.04.2016р., в якій зазначає про наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка відповідача встановлена Європейським судом з прав людини під час розгляду справи за заявою № 39928/05, поданою ОСОБА_4 в рамках розгляду справи «ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв»; наявність майнової шкоди підтверджується матеріалами виконавчого провадження з виконання загаданого рішення Європейського суду з прав людини в сумі 15068,40 грн.; причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою, на переконання апелянта, є очевидним, оскільки визнання Європейським судом з прав людини порушення державою України Конвенції з наслідком невиконання відповідачем рішення національного суду, винесеного на користь заявника; вину відповідача апелянт обґрунтовує ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною. якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Поруч з наведеним, скаржник вважає за доцільне звернути увагу суду на те, що рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002р. відповідачем не виконано, а обовязок виконання рішення суду в першу чергу покладався саме на відповідача протягом усього періоду невиконання рішення суду. Також, позивач покликається на те, що відповідачем до матеріалів справи не долучено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду 24.05.2016р. апеляційну скаргу Міністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 26.04.2016р. № 7-5/4581 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.06.2016р.

25.05.2016р. на розгляд Львівського апеляційного господарського суду поступило клопотання ПАТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком», № 10-09/78 від 24.05.2016р. про проведення судового засідання, призначеного на 07.06.2016р., в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 30.05.0216р. вказане клопотання відповідача задоволено, судове засідання, призначене на 07.06.2016р. ухвалено провести в режимі відео конференції, проведення якої доручено господарському суду Тернопільської області.

31.05.2016р. через канцелярію суду від скаржника також поступили клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, ПАТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» подало відзив на апеляційну скаргу, № 10-09/82 від 31.05.2016р., в якому спростовує доводи апеляційної скарги, покликаючись на те, що позивачем не доведено коли було відкрите виконавче провадження на виконання рішення Тернопільського міського суду від 21.10.2002р., чи надсилалась на адресу боржника копія постанови про відкриття виконавчого провадження, коли закінчився строк для добровільного виконання рішення суду, чи притягувався відповідач до відповідальності за невиконання норм Закону України «Про виконавче провадження». В той час, відповідачем доведено, що з моменту, коли він дізнався про існування виконавчого провадження (з листа Головного управління юстиції у Тернопільській області за № 1142/01-17-02 від 22.03.20010р.), останній неодноразово звертався до ОСОБА_8 з проханням надати доступ до приміщення з метою відновлення надання послуг звязку. Відтак, на переконання відповідача в його діях відсутній склад цивільного правопорушення, а отже, відсутні й підстави для настання цивільної відповідальності.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали свої доводи, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, зокрема, позивач просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, відповідач, в свою чергу, просить рішення господарського суду Тернопільської області залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 167-169, т. ІІ).

Вивчивши матеріали справи та зібрані у них докази, в сукупності з матеріалами апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши думки представників позивача та відповідача, судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення місцевого господарського суду, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ВАТ "Укртелеком", в особі Тернопільської дирекції Центру електрозв'язку №4 (правонаступником якого є відповідач у справі, докази правонаступництва - в матеріалах справи) про виконання договірних зобовязань та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково. Зобовязано ВАТ "Укртелеком", в особі Тернопільської дирекції Центру електрозвязку №4 відновити ОСОБА_4 надання послуг електрозвязку за адресою: дачі с. Чернихівці Збаразького району Тернопільської області, згідно з договором №008, що був укладений між сторонами 01.08.1997р.; в частині позову щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено за недоведеністю (а.с. 23-24,т. І).

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.01.2003р. апеляційну скаргу ВАТ "Укртелеком" відхилено, рішення Тернопільського міського суду від 21.10.2002р. залишено без змін (а.с. 25, т. І).

Тривале невиконання зазначеного вище рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002р. зумовило звернення ОСОБА_4 до Європейського суду з прав людини із заявою за №39928/05, в якій заявник скаржився на затримку виконання рішення, ухваленого на його користь.

В ході розгляду Європейським судом з прав людини заяви №39928/05 "ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв" щодо тривалого невиконання рішення національних судів, Урядом України з метою вирішення справ заявників подано до Європейського суду односторонні декларації щодо відшкодування будь-якої матеріальної і моральної шкоди та компенсацію судових витрат; закликано Суд вилучити заяви з реєстру справ; запропоновано, що ці декларації можуть бути прийняті Судом "як будь-яка інша підстава" для вилучення заяв з реєстру справ Суду відповідно до підпункту "с" пункту 1 статті 37 Конвенції. В деклараціях Уряд також визначив, що виплата становитиме остаточне вирішення справи. Враховуючи те, що заявники погодились на умови декларацій, Суд прийшов до висновку, що сторони фактично досягли дружнього врегулювання заяв та, відповідно, вирішив вилучити останні з реєстру справ в частині скарг, що врегульовуються умовами декларації Уряду.

Рішенням Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_4 (№39928/05) у справі "ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв" від 22.05.2012 р., зокрема, встановлено, що рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області про зобовязання державного підприємства забезпечити будинок заявника телефонним звязком залишається невиконаним. 11 травня 2011 року акції зазначеного підприємства, які належали державі, було продано та воно стало підприємством приватної форми власності. Уряд України визнав відповідальність за тривале невиконання рішення суду від 21.10.2002 р. лише до 11.05.2011 р., коли боржник став підприємством приватної форми власності та висловив готовність сплатити заявнику суму у розмірі 1500 євро (а.с. 13-15, т. І).

На виконання взятих Урядом України зобов'язань 04.08.2012 р. з Державного бюджету України на рахунок ОСОБА_4 сплачено 15068,40 грн., що на день здійснення платежу було еквівалентно 1500 євро., що підтверджується платіжним дорученням №1786 від 04.08.2012 р. (а.с. 21, т. І).

Покликаючись на неправомірні дії відповідача у вигляді тривалого невиконання судового рішення, через які ОСОБА_3 Україна зазнала матеріальної шкоди у розмірі 15068,40 грн., Міністерство юстиції України, в порядку ст. ст. 1166, 1191 Цивільного кодексу України, звернулося до господарського суду Тернопільської області з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним:

17.07.1997р. Україна ратифікувала Європейську Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і окремі Протоколи до неї, які у відповідності до Закону України від 10.12.1991р. "Про дію міжнародних договорів на території України" стали невід'ємною частиною національного законодавства. У відповідності до Закону України від 22.12.1993р. "Про міжнародні договори України", міжнародні договори мають пріоритет норм у разі їх колізії з національним законодавством. Рішення Європейського Суду, які набрали статусу остаточного, підлягають обов'язковому виконанню державою - відповідачем.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", N 3477-IV від 23.02.2006 р., з наступними змінами (надалі - Закон N3477-IV) рішенням Європейського суду з прав людини є, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України.

Частина 1 ст. 8 Закону N3477-IV передбачає,що виплата Стягувачеві (особі, за заявою якої Європейським судом з прав людини постановлено Рішення) відшкодування має бути здійснене у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням (рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України) статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Як вбачається з ч. 5 ст. 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 31.05.2006р. № 784 (зі змінами та доповненнями), на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

В силу приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, із змісту ч. 4 ст. 9 Закону N3477-IV та ст. 1191 ЦК України вбачається, що держава Україна в особі позивача - Міністерства юстиції України, у разі виплати особі сум на виконання рішення Європейського суду з прав людини за рахунок Державного бюджету України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відшкодування шкоди, заподіяної державі протиправними діями у вигляді тривалого невиконання судового рішення, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди висвітлено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

На переконання позивача протиправна поведінка відповідача встановлена Європейським судом з прав людини під час розгляду справи за заявою №39928/05, поданою ОСОБА_4 в рамках справи "ОСОБА_4 проти України та 5 інших справ". Дане рішення є приюдицією, а тому встановлені у ньому факти повторному доказуванню не підлягають. Стверджує, що своєчасне забезпечення відповідачем будинку заявника телефонним звязком унеможливило б звернення ОСОБА_4 до Європейського суду з прав людини.

Наявність майнової шкоди обґрунтовує порушенням відповідачем ст. 124 Конституції України, ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 12 Закону України "Про зв'язок", пунктів 50, 51, 61, 63, 65 Правил користування місцевим телефонним звязком, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.1997 р. №385 (у редакціях, чинних на момент винесення рішення національного суду), яке призвело до заподіяння державі Україна матеріальної шкоди в сумі 15 068,40 грн та підтверджує матеріалами виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини "ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв".

Причинний звязок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою, на думку позивача, полягає у тому, що визнання Європейським судом з прав людини порушення ОСОБА_3 Україна Конвенції є наслідком невиконання відповідачем рішення національного суду, винесеного на користь заявника. Зазначає, що у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань, настання негативних наслідків у вигляді порушення законних прав заявника та збитків держави виключається.

Що стосується вини відповідача, позивач, посилаючись на приписи ст. ст. 614, 1166 ЦК України, вважає, що відсутність такої повинен доводити саме відповідач у справі.

При цьому судова колегія зазначає, що вказані вимоги позивача були предметом розгляду місцевого та апеляційного господарських судів при первісному розгляді даного спору. Однак, переглядаючи рішення господарського суду Тернопільської області від 09.09.2015 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.11.2015 р. у даній справі в касаційному порядку, Вищий господарський суд України у своїй Постанові від 19.01.2016 р. прийшов до висновку про невідповідність фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства висновків судів обох інстанцій щодо наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, з огляду на те, що позов обґрунтовано саме тривалим невиконанням рішення національного суду та встановлення судами факту знаходження останнього на примусовому виконанні органу державної виконавчої служби. При цьому, колегія суддів касаційної інстанції вказала на необхідність при новому розгляді даної справи врахувати викладене, всебічно та повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін. Встановити чи вживались органом ДВС на виконанні якого перебувало рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. усі визначені законом заходи щодо примусового виконання цього рішення, зокрема, щодо відкриття виконавчого провадження; повідомлення боржника належним чином про відкриття виконавчого провадження, надання строку на добровільне виконання рішення суду та вчинення виконавчих дій, спрямованих на виконання судового рішення і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, давши належну оцінку всім доводам сторін.

Вказівки, що міститься у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи (ст. 111-12 ГПК України).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, місцевим господарським судом на виконання вказівок Вищого господарського суду, наданих у постанові від 19.01.2016р., в сторін та учасників судового процесу було витребувано ряд документів.

На виконання вимог місцевого господарського суду позивачем надано суду додаткове обґрунтування позовних вимог, з врахуванням постанови Вищого господарського суду України від 19.01.2016 р. у справі №921/509/15-г/15, згідно яких останній зазначив, що рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. встановлений факт порушення відповідачем прав ОСОБА_4 Своєчасне та добровільне виконання ВАТ "Укртелеком" рішення місцевого суду та забезпечення будинку заявника телефонним звязком унеможливило б звернення ОСОБА_4 до Європейського суду з прав людини. Збитки в розмірі 15068,40 грн. понесені ОСОБА_3 саме внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення Тернопільського міського суду від 21.10.2002 р. Відсутність судового рішення, яким би був встановлений факт неправомірних дій чи бездіяльності органу ДВС при виконанні рішення національного суду від 21.10.2002 р., свідчить про те, що ДВС були вжиті усі необхідні заходи для виконання судового рішення.

Крім цього, позивачем, як доказ вчинених дій, вжиття заходів, отримання інформації та зібраних документів в ході вивчення матеріалів справи "ОСОБА_4 проти України" органом/особою, на який у відповідності до вимог чинного на той час законодавства було покладено обов'язок щодо вивчення матеріалів справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надано копії листів представника Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у Тернопільській області від 22.03.2010 р. за №1142/01-17-02(а.с.122-123, т. ІІ), від 31.03.2011 р. за №1300/01-17-02 (а.с.124-125, т. ІІ); копію листа Фонду державного майна України від 01.09.2011 р. за №31-3-232 (а.с. 126-127, т. ІІ); копії листів Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 12.08.2011 р. за №12.3-35/5864 та від 06.10.2011 р. за №12.3-33/6861 (а.с.128,129-130, т. ІІ); копію доповідної записки Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини; копію листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 28.10.2011 р. за №12.3-23/7517 з додатками та копію листа Європейського суду з прав людини від 08.11.2011 р. (а.с.131-134, т. ІІ).

В свою чергу, відповідач надав відзив на позов, з врахуванням постанови ВГС України від 19.01.2016 р. у справі №921/509/15-г/15, згідно якого зазначив, що про існування виконавчого провадження з виконання рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р. йому стало відомо лише 22.03.2010 р. з листа Головного Управління юстиції у Тернопільській області від 22.03.2010 р. З моменту отримання даної інформації Товариство неодноразово зверталося до ОСОБА_4 із відповідними листами (в матеріалах справи) щодо готовності відновити надання послуг звязку та з проханням надати доступ до приміщення. Однак відповіді на вказані листи ним так і не отримано.

Як встановлено місцевим господарським судом в ході розгляду справи, представником ВДВС Збаразького РУЮ було надано пояснення з яких слідує, що виконавче провадження за №252 від 30.01.2003 р. з примусового виконання виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом 21.10.2002 р., про зобовязання ВАТ "Укртелеком" відновити надання послуг ОСОБА_4 за адресою: дачі с. Чернихівці, Збаразький район, Тернопільська область, згідно записів в журної обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2003 р., перебувало на примусовому виконанні ВДВС Збаразького РУЮ (а.с. 137, т. І). Однак згідно акту від 21.01.2008 р. було знищено (а.с. 138-139, т. І). Відомості про його хід та стан у органу ДВС відсутні.

З метою забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду спору місцевим господарським судом на адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області було направлено запити про надання інформації щодо того чи оскаржувались позивачем - ОСОБА_4 в межах справи за позовом ОСОБА_4, до відповідача - ВАТ "Укртелеком", в особі його Тернопільської дирекції електрозвязку №4, про виконання договірних зобовязань та відшкодування шкоди (апеляційне провадження №22а-993 2003 р.) дії/бездіяльність органу ДВС щодо виконання виконавчого листа №2-6889, виданого Тернопільським міським судом Тернопільської області про зобов'язання забезпечити будинок ОСОБА_4 телефонним зв'язком, із долученням підтверджуючих документів (при наявності).

У відповідь на вказані запити Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області повідомив про неможливість надання витребуваної господарським судом Тернопільської області інформації, оскільки цивільна справа №2-6889/2002 згідно наказу №3 від 18.01.2012 р. знищена (а.с. 67, т. ІІ).

Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. Позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

В силу приписів ст. 124 та ст. 129 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права визначені в законі України "Про судоустрій та статус суддів". В ч. 2 ст. 13 вказаного Закону встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 114, ст. ст. 348, 349 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції чинній на момент набрання чинності рішенням Тернопільського міського суду Тернопільської області, рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або допущено до негайного виконання, за заявою особи, на користь якої постановлено рішення, видається один виконавчий лист. Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

У пунктах 18, 23 рішення Європейського суду від 12.05.2011 р. у справі "Ліпісвіцька проти України" вказано, що судове рішення та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у звязку із чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених у п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

У рішеннях Європейського суду у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України", визначено, що правосуддя не може вважатись здійсненим доти, доки не виконане судове рішення. Виконання судового рішення є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 124 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 р. за №5-рп/2013 також зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. В контексті викладеного суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції, що діяла на час тривалого невиконання рішення національного суду, примусове виконання рішень судів в Україні покладається на ОСОБА_3 виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Стаття 30 цього Закону у зазначеній редакції передбачає, що державний виконавець вчиняє дії, спрямовані на добровільне виконання рішення національного суду у встановлений постановою строк, який відповідно до статті 24 цього Закону не може перевищувати семи днів. Зокрема, державний виконавець у триденний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку на добровільне виконання зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим законом. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Отже, обовязковість виконання рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, а протиправна поведінка у звязку із невиконанням судового рішення - з моменту його невиконання боржником без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк.

Відтак, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що протиправна поведінка відповідача щодо невиконання рішення національного суду може мати місце лише за умови належного його повідомлення органом ДВС про відкриття виконавчого провадження, спливу встановленого строку для добровільного виконання судового рішення та, відповідно, ухилення боржника від його виконання.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк (ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім цього, відповідно до п. 1 Порядку взаємодії Департаменту державної виконавчої служи та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2008 р. за №26/5, під час розгляду Європейським судом з прав людини справ щодо виконання рішень судів проводиться збір необхідних документів та інформації, здійснюється, зокрема, збір усіх матеріалів, які висвітлюють перебіг виконання рішення суду, перевірка повноти, адекватності та законності виконавчого провадження, аналіз причин невиконання або тривалого виконання рішення суду, вжиття заходів реагування на виявлені порушення під час виконання рішення суду, в тому числі заходи для притягнення до передбаченої законодавством України відповідальності осіб, що не виконують законних вимог державного виконавця щодо виконання рішення суду.

Порядком організації роботи щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.11.2011 р. за №3280/5, визначено, що Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання матеріалів справи Європейського суду, документів виконавчого провадження по виконанню рішення Європейського суду в частині здійснення грошових стягнень, опрацьовує їх на предмет необхідності збору додаткової інформації, складу винних осіб, з вини яких Європейським судом було прийнято рішення проти України, при необхідності отримання додаткової інформації надсилає відповідні запити до органів влади, підприємств, установ, організацій, готує та подає позови в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду.

Як вже було зазначено, Вищий господарський суд у постанові від 19.01.2016 р., вказівки якого в силу приписів чинного законодавства є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, звернув увагу на необхідність дослідження документів виконавчого провадження по виконанню рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21.10.2002 р., встановлення факту вжиття органом державної виконавчої служби, на виконанні якого перебувало рішення національного суду, усіх визначених законом заходів щодо примусового виконання цього рішення, зокрема, щодо відкриття виконавчого провадження, повідомлення боржника належним чином про відкриття виконавчого провадження та надання йому строку на добровільне виконання рішення суду, вчинення виконавчих дій спрямованих на виконання судового рішення тощо.

З матеріалів справи вбачається, що місцевим господарським судом неодноразово витребовувались відповідні документи, про що вказано вище. Однак, відомостей про те, коли було відкрите виконавче провадження на виконання вказаного судового рішення, чи надсилалась на адресу боржника копія постанови про відкриття виконавчого провадження, коли закінчився строк для добровільного виконання рішення суду, чи притягувався відповідач до відповідальності за невиконання норм Закону України "Про виконавче провадження" суду не надано. Дані відомості відсутні і в долученому до матеріалів справи витязі з Журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2003 рік Збаразького районного управління юстиції.

Однак, долучені відповідачем до матеріалів справи документи (листи №18-09/523 від 31.03.2010 р., №18-09/627 від 20.08.2010 р., №18-09/592 від 18.08.2011 р.№18-09/742 від 07.10.2011 р. та докази їх направлення (а.с. 73,75,80, 83, т. І)) свідчать про те, що з моменту отримання Товариством листа Головного управління юстиції у Тернопільській області за №1142/01-17-02 від 22.03.2010 р. (а.с. 71, т. І) відповідач неодноразово звертався до ОСОБА_4 з проханням надати доступ до приміщення з метою відновлення надання послуг звязку, що в свою чергу спростовує доводи позивача про ухилення останнього від виконання судового рішення в добровільному порядку.

Крім цього, рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_4 проти України та 5 інших заяв" не містить посилання на порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, саме з вини відповідача. Натомість вказаним рішенням Європейського суду встановлено факт визнання державою Україна своєї відповідальності за тривале невиконання судових рішень.

Підсумовуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що примусове виконання рішення національного суду здійснювалось органом державної виконавчої служби, беручи до уваги вказівки Вищого господарського суду у даній справі, зважаючи на відсутність документів, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність виконавчого провадження та ухилення останнього від його виконання, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що доводи позивача про наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення є помилковими, а позов - таким, що задоволенню не підлягає.

Судом також враховано, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних зі стягненням в порядку регресу збитків, завданих внаслідок виконання рішення Європейського суду з справ людини (постанова ВСУ від 20.12.2010 у справі №20/21).

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного вище та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до ст. 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції в порядку статей 33,34 ГПК України апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийнято у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 18.04.2016р. у справі №921/506/15-г/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 26.04.2016 р. №7-5/4581 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 10.06.2016р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

суддя Гриців В.М.

суддя Михалюк О.В.