КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р. Справа№ 910/32920/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін

від позивача: Клєстов С.Ю. - представник за дов. б/н від 30.09.2015 року;

від відповідача: Козлов О.О. - представник за дов. №91/2015/11/18-2 від 18.11.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу "Консул"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року

у справі № 910/32920/15 (суддя: Босий В.П.)

за позовом: Акціонерного товариства закритого типу "Консул"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про визнання додаткової угоди та додатків до неї недійсними.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство закритого типу "Консул" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - відповідач) про визнання додаткової угоди від 27.12.2013 року до договору про постачання електричної енергії №50302 від 28.12.2005 року та додатки до додаткової угоди від 27.12.2013 року недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що додаткова угода від 27.12.2013 року до договору про постачання електричної енергії №50302 від 28.12.2005 року разом з додатками до неї є недійсною, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: від імені позивача вказану додаткову угоду до договору підписано не уповноваженою особою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року у справі № 910/32920/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство закритого типу "Консул" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Так, скаржник вказав, що на момент підписання спірної додаткової угоди директором АТЗТ "Консул" його повноваження припинилися внаслідок призначення ліквідатором в процедурі банкрутства арбітражного керуючого Коноплю А.М. про що було відомо позивачу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2016 року прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу "Консул" до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів.

У судовому засіданні 09.06.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та судовому засіданні 09.06.2016 року представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року по справі №910/32920/15 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства закритого типу "Консул" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

28.12.2005 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якого є ПАТ "Київенерго", (постачальник електричної енергії) та АТЗТ "Консул" був укладений договір про постачання електричної енергії №50302 (далі - договір), відповідно до п. 1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Згідно п. 2.1.2 договору постачальник електричної енергії зобов'язується постачати споживачу електроенергію як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток "Обсяги постачання електричної енергії, визначених державними стандартами.

Відповідно до п. 2.2 договору споживач зобов'язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору, а також оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів".

27.12.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору, якою договір було викладено в новій редакції згідно з додатком 1 до цієї угоди.

Пунктом 2 вказаної додаткової угоди сторонами погоджено, що додатки до договору зазначені у п. 9.1 та укладені сторонами до момент укладення цієї угоди є чинними на весь період дії договору та є його невід'ємними частинами.

Так, спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності додаткової угоди від 27.12.2013 року до договору разом з усіма її додатками.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами ст.ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Так, позовні вимоги були мотивовані тим, що від імені позивача спірну угоду підписано представником за відсутності необхідних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, від імені позивача оспорювана додаткова угода підписана директором ОСОБА_5, який діяв на підставі Статуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про господарські товариства" управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства.

За змістом ч. 1 ст. 58 Закону України "Про акціонерні товариства" виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Так, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що на момент підписання спірної додаткової угоди директором АТЗТ "Консул" його повноваження припинилися внаслідок призначення ліквідатором в процедурі банкрутства арбітражного керуючого Коноплю А.М., з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2010 року порушено провадження у справі №50/624-б про банкрутство АТЗТ "Консул", а постановою від 11.02.2011 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру такої юридичної особи.

Згідно ч. 2 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент винесення постанови 11.02.2011 року у справі №50/624-б) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, про що робиться запис у його трудовій книжці, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 вказаного Закону ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.

Тобто, в момент винесення Господарським судом міста Києва постанови 11.02.2011 року у справі №50/624-б про визнання АТЗТ "Консул" банкрутом, повноваження керівника такого підприємства перейшли до ліквідатора - Коноплі А.М.

При цьому, оспорювану додаткову угоду до договору підписано керівником (директором) позивача 27.12.2013 року, тобто, вже після винесення постанови про визнання АТЗТ "Консул" банкрутом.

Тобто, директор АТЗТ "Консул" під час підписання такої додаткової угоди діяв без належних повноважень.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним з підстав підписання його не уповноваженою особою у випадку наявності наступного схвалення юридичною особою такого правочину.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, після підписання позивачем спірної додаткової угоди до договору, ліквідатором АТЗТ "Консул" були підписані акти прийняття-передавання товарної продукції, акти надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, а також акти про використану активну/реактивну електричну енергію.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що позивачем здійснювалася оплата за використану електричну енергію, що підтверджується банківською карткою підприємства, долученою відповідачем до матеріалів справи.

Твердження скаржника про те, що вказані акти були підписані саме на виконання умов договору, а не додаткової угоди від 27.12.2013 року до нього колегією суддів не приймається до уваги, оскільки вказаною додатковою угодою сторонами було викладено договір в новій редакції.

Тобто, внаслідок укладання спірної додаткової угоди реквізити договору (на які міститься посилання в актах прийняття-передавання товарної продукції, актах надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії, а також актах про використану активну/реактивну електричну енергію) не були змінені.

Так, підписавши вказані акти без заперечень та виконавши умови договору в частині здійснення оплат на рахунок відповідача, позивач погоджувався з умовами договору в редакції, чинній на момент підписання таких актів та здійснення відповідних оплат.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, та вважає надані позивачем акти та банківську картку належними та допустимими в розумінні ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами наступного схвалення уповноваженою особою АТЗТ "Консул" укладеної додаткової угоди від 27.12.2013 року до договору разом з усіма її додатками.

Більш того, правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №3-59гс14).

Крім того, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що з моменту укладення спірної додаткової угоди та до моменту звернення позивача до суду першої інстанції із даним позовом минуло 2 роки, протягом яких відповідач належним чином постачав, а позивач - приймав електричну енергію на виконання умов договору в редакції додаткової угоди від 27.12.2013 року.

При цьому, відповідача не було повідомлено про відмову або не прийняття умов додаткової угоди від 27.12.2013 року, і також не було заявлено про відмову від отримання електричної енергії.

Тобто, керівник АТЗТ "Консул" знав про існування укладеної між сторонами додаткової угоди від 27.12.2013 року до договору, та не заперечував проти її існування, що свідчить про наступне схвалення позивачем такої угоди шляхом мовчазної згоди.

Таким чином, вказані дії позивача дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року у справі №910/32920/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства закритого типу "Консул"- задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу "Консул" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року у справі №910/32920/15- залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/32920/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

М.Л. Яковлєв