ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 червня 2016 р.

Справа № 902/414/16

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Свіженька" (с.Тарасівці, Новоселицький район, Чернівецька область, 60350)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинм'ясо" (вул.Желюка, 22, м.Тульчин, Вінницька область, 23600)

про стягнення 332710,02 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Василишена Н.О.

Представники

позивача : не з"явився

відповідача : ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Свіженька звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинм'ясо" про стягнення 332710,02 грн.

Ухвалою суду від 18.05.2013 року порушено провадження у вказаній справі №902/414/16 з призначенням її до розгляду в судовому засіданні на 14 червня 2016 року.

В судове засідання 14.06.2016 року представник позивача не з'явився, при цьому, від останнього через канцелярію суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (№ 18 від 10.06.2016 року), в якій він просить суд, стягнути з відповідача 315000,00 грн. заборгованості. Одночасно надав пояснення, що сума боргу зменшилась внаслідок часткових проплат боргу відповідачем після подання позову до суду.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 ГПК України, ст.20 ЦК України, заява представника позивача про зменшення позовних вимог судом приймається як така, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб.

Одночасно представником позивача було подано клопотання (вх. № канц. 06-52/5473/16 про відкладення розгляду справи, на іншу дату, оскільки на визначену дату уповноважений представник позивача не може з'явитись в зв'язку із обставинами які виникли в процесі роботи позивача.

Суд, дослідивши дане клопотання прийшов до висновку в його відмові, оскільки останнє є необґрунтованим та безпідставним.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача позов визнав в сумі 305000,00 грн., оскільки останнім 10.06.2016 року та 13.06.2016 року платіжними дорученнями № 4371 та № 4440 було сплачено в сумі 10000,00 грн., про що зокрема зазначено у відзиві на позовну заяву № 252 від 10.06.2016 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

04 березня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Свіженька» та товариством з обмеженою відповідальністю «Тульчинм»ясо», було укладено договір купівлі - продажу № 04/03/15-КП.

Відповідно до умов договору, Продавець зобов'язується передати у власність Покупця м'ясо продукти ( надалі товар) партіями згідно накладних у відповідності до замовлень Покупця, а Покупець зобов'язується проводити оплату за товар та приймати його на умовах даного договору. Купівля продаж кожної партії товару здійснюється на підставі накладної, згідно замовлення Покупця. Загальна вартість даного договору становить суму всіх накладних на відпуск товар ( п.п.1.1,1.2.,1.3. договору).

Пунктом 4.1. договору між сторонами було погоджено, що ціна товару погоджується та зазначається в накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Умовами договору було передбачено, що розрахунки за даним договором здійснюються в Національній валюті України шляхом внесення готівки в касу, або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця по факту отримання товару Покупцем. Покупець має право вносити авансові платежі за товар (п.п.4.3.,4.4. договору).

На виконання умов договору, 22.10.2015 року позивач перерахував відповідачу 400000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 1396 від 22.10.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи ( а.с. 12).

Як встановлено матеріалами справи, позивач товар передбачений договором не отримав.

Натомість відповідач в період з 11.03.2016 року по 12.05.2016 повернув 67289,98 грн., що зокрема стверджується карткою по рахунку контрагента та банківськими виписками.

З врахуванням часткового повернення, заборгована сума відповідача станом на день подання позову до суду становила 332710,02 грн., яка відповідачем фактично визнана, що зокрема стверджується обопільно підписаним актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2015 року по 15.04.2016 року. ( а.с. 13-14).

27.04.2016 року позивач звертався до відповідача з вимогою № 10 повернути кошти, яка останнім отримана 05.05.2016 року, що стверджується поштовим повідомленням про вручення кореспонденції, та яка залишена без задоволення.

Неповернення коштів спонукало позивача звернутися з позовом до суду.

Як встановлено судом, відповідачем після подання позову до суду було частково сплачено заборгованість, а саме: 08.06.2016 року платіжним доручення № 4296 проведено оплату на суму 5000,00 грн., 09.06.2016 року платіжним дорученням № 4332 проведено оплату на суму 2708,36 грн., 09.06.2016 року платіжним дорученням № 4331 проведено оплату на суму 10000,00 грн.; відповідачем 10.06.2016 року платіжним дорученням № 4371 проведено оплату на суму 5000,00 грн.; 13.06.2016 року платіжними дорученнями № 4440 проведено оплату на суму 5000,00 грн. Тому з врахуванням часткових проплат заявлена сума боргу зменшилась до 305000,00 грн.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов такого висновку.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події..

Статтею 193 Господарського Кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як випливає з договору, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору купівлі-продажу.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як уже зазначалось вище представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (№ 18 від 10.06.2016 року), в якій він просив суд, стягнути з відповідача 315000,00 грн. заборгованості, оскільки сума боргу зменшилась внаслідок часткових проплат боргу відповідачем після подання позову до суду.

Суд, дослідивши дану заяву зазначає, що пунктом 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" №01-8/482 від 13.08.2008 року роз'яснено, що в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Факт зменшення ціни позову обов'язково відображається господарським судом в описовій частині рішення зі справи. При цьому будь-які підстави для припинення провадження у справі в частині зменшення позовних вимог у господарського суду відсутні.

Одночасно суд зазначає, що відповідачем 10.06.2016 року платіжним дорученням № 4371 проведено оплату на суму 5000,00 грн. та 13.06.2016 року платіжними дорученнями № 4440 проведено оплату на суму 5000,00 грн., тобто частину основного боргу в сумі 10000,00 грн. відповідачем було погашено після порушення провадження у даній справі. Вказаний факт підтверджується матеріалами справи.

Як наголошено в п.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

У пункті 4.4 вказаної постанови зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір в частині стягнення основної заборгованості в сумі 10000,00 грн., а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Виходячи з викладеного, враховуючи доведеність того, що відповідачем було порушено умови договору, а саме не було поставлено передбачений договором товар, тому суд, дійшов висновку про стягнення попередньої оплати в розмірі 305000,00 грн. правомірними та обґрунтованими, з огляду на що задовольняються позовні вимоги частково.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з положеннями ст. 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 43, 47, 49, 82, 84, 115,116 ГПК України, ст.7 Закону України "Про судовий збір" -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Тульчинм'ясо" (вул.Желюка, 22, м.Тульчин, Вінницька область, 23600; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Свіженька" (с.Тарасівці, Новоселицький район, Чернівецька область, 60350, ) 305000,00 грн. попередньої оплати; 4725,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Припинити провадження у справі в частині стягнення боргу в розмірі 10000,00 грн. відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати позивачу рекомендованим листом.

Повне рішення складено 15 червня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (с.Тарасівці, Новоселицький район, Чернівецька область, 60350)