ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 рокуСправа № 912/3856/14
Господарський суд Кіровоградської області колегією у складі: головуючого судді Шевчук О.Б., суддів Болгар Н.В. та Глушкова М.С. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/3856/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Агропродукт", Кіровоградська область, м. Олександрія

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії "Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1", м. Кіровоград

про визнання недійсним договору,

за участю представників:

від позивача - директор ОСОБА_1 (брав участь у судових засіданнях 27.05.2016 та 08.06.2016), адвокат ОСОБА_2, довіреність від 26.01.2016;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність № 874 від 28.12.2015;

у судовому засіданні брав участь головний бухгалтер філії "Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1 "Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" ОСОБА_4

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український Агропродукт" (надалі ТОВ "Український Агропродукт") звернулося до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсним договору складського зберігання зерна №98 від 08.11.2013, який укладено між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України", в особі філії "Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1," та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український Агропродукт".

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послався, зокрема, на те, що спірний договір зі сторони позивача підписаний виконавчим директором ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності № 1 від 01.01.2013. Але, за твердженням позивача, така довіреність генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю "Український Агропродукт" не видавалась і не підписувалась. Оскільки ОСОБА_5 не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного договору, на момент його укладення не було додержано вимог встановлених частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначив, що проставлений невідомою особою підпис на спірному договорі від імені позивача скріплений відтиском печатки №1, який міг бути виготовлений за допомогою технічних засобів або шляхом виготовлення дублікату вказаної печатки.

Ухвалою від 31.10.2014 господарським судом прийнято позовну заяву до розгляду і порушено провадження у даній справі.

18.12.2014 господарським судом задоволено клопотання позивача та призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документа у даній справі, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, та зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 22.03.2016 господарський суд поновив провадження у даній справі.

22.03.2016 винесено ухвалу про розгляд справи №912/3856/14 колегією у складі трьох суддів під головуванням судді Шевчук О.Б.

22.03.2016 автоматизованою системою призначена судова колегія у складі трьох суддів, а саме: головуючий суддя - Шевчук О.Б., судді Балик В.М. та Глушков М.С.

Ухвалою від 22.03.2016 господарський суд призначив справу до розгляду в судовому засіданні на 19.04.2016.

Ухвалами від 19.04.2016 та від 10.05.2016 розгляд справи відкладався відповідно до 10.05.2016 та 17.05.2016 з продовженням строку вирішення спору на 15 днів.

У зв'язку з перебуванням судді Балика В.М., який був учасником колегії з розгляду справи № 912/3856/14, у день її розгляду у відпустці відповідно до наказу голови суду від 26.04.2016 № 88, тривалістю 21 календарний день, з 23.05.2016 по 12.06.2016 включно, та закінчення строку розгляду даної справи 06.06.2016, призначено автоматизований розподіл справи даної справи, за результатами, якого автоматизованою системою призначена судова колегія у складі трьох суддів, а саме: головуючий суддя Шевчук О.Б., судді Болгар Н.В. та Глушков М.С.

У судовому засіданні 27.05.2016 та 08.06.2016 оголошувалась перерва відповідно до 08.06.2016 та 14.06.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач позов не визнав. Просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі. В своїх запереченнях останній стверджує, що спірний договір відповідає положенням Типового договору складського зберігання зерна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2003 року №510. Крім того, відповідач зазначає, що спірний договір виконувався сторонами, в тому числі позивачем. Згідно доводів відповідача, 15.11.2013 позивач частково оплатив заборгованість по оплаті послуг зберігання в сумі 10000,00 грн.

26.05.2016 відповідачем подано до господарського суду клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, виконання якої останній просить доручити Київському науково-дослідному судових експертизи, посилаючись на те, що Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз експертиза проведена з порушенням норм матеріального права та відомчих нормативних актів.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.11.2013 між позивачем (поклажодавець) та відповідачем (зерновий склад) укладено договір складського зберігання №98 (надалі договір, т.1, а.с.28-34), за умовами пункту 1.1. якого поклажодавець зобов'язується передати, а зерновий склад зобов'язується прийняти на зберігання зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури врожаю 2013 (далі - зерно), надавати додаткові послуги, відповідно до додатку № 1, що є невід'ємною частиною Договору та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених цим договором.

Пунктом 1.4. договору сторони визначили орієнтовні обсяги (кількість) зерна, що планується до передачі на зберігання, показники якості для розрахунку залікової ваги.

Фактичні обсяги зерна, що передається на зберігання зерновому складу можуть бути визначені лише при безпосередній передачі його на зберігання при оформленні складського документа (пункт 1.5. договору).

Згідно із пунктом 4.1.1. договору зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцю згідно умов даного договору.

Поклажодавець зобов'язаний своєчасно розрахуватися за надані послуги згідно з приймання, зберігання, відвантаження, а також додаткові послуги згідно з додатком 1 до цього договору (пункт 4.3.2.).

Згідно пункту 12.1. цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.05.2014, а в частині розрахунків - до повного виконання умов цього договору.

Додатком 1 до договору сторони погодили перелік та вартість послуг зернового складу (т.1, а.с.35).

Договір і додаток №1 до нього підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

Зі сторони поклажодавця (позивача) договір і додаток №1 до нього підписано виконавчим директором ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності №1 від 01.01.2013, підписаної генеральним директором ТОВ "Український Агропродукт" ОСОБА_1 та скріпленої печаткою цього товариства №1.

Позивач стверджує, що підписання договору зі сторони ТОВ "Український Агропродукт" виконавчим директором ОСОБА_5, який діяв на підставі вищезазначеної довіреності, є підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки ОСОБА_5 не був виконавчим директором товариства на момент підписання спірного договору, довіреність від імені ТОВ "Український Агропродукт" генеральним директором ОСОБА_1 не видавалась та не підписувалась. На спірному договорі, додатку №1 та довіреності проставлена печатка товариства з №1, тоді як для договорів мала використовуватись основна печатка із зазначенням назви товариства "УКРАЇНСЬКИЙ АГРОПРОДУКТ" та без зазначення №1.

Господарський суд враховує, що згідно висновку №6823/02 судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_1 у наданій на експертизу довіреності №1 від 01.01.2013, виданій на ім'я виконавчого директора ОСОБА_5, розміщений у графі "Генеральний директор ОСОБА_1О." (том №1, а.с.172) виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою.

Таким чином, господарський суд прийшов до висновку, що спірний договір та додаток №1 до нього підписаний від імені позивача не уповноваженою особою.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина 1 статті 241 Цивільного кодексу України). Згідно частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеної в пункті 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Позивач стверджує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Український Агропродукт" будь-яких дій, які б свідчили про схвалення спірного договору після підписання його не уповноваженою особою, не було вчинено. Проте, такі доводи позивача спростовуються матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається, що крім договору складського зберігання зерна №98 від 08.11.2013, сторонами було укладено договір поставки зерна майбутнього врожаю від 18.04.2013 (т.3, а.с. 140-150), за умовами якого позивач зобовязався поставити відповідачу 750,000 тонн зерна кукурудзи 3 класу в термін до 01.11.2013. До цього договору сторонами було підписано ряд додаткових угод (т.3, а.с. 151-162). Зокрема, додатковою угодою від 01.11.2013 сторонами змінено термін поставки до 29.11.2013.

В період з 08.11.2013 по 28.11.2013 згідно товарно-транспортних накладних (т.3, а.с.3 76) позивачем було поставлено на Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1 зерно кукурудзи фізичною вагою 895,720 тонн. При цьому, в товарно-транспортних накладних вантажоодержувачем значиться не відповідач, а ТОВ "Український Агропродукт".

Тобто, позивачем спочатку зерно кукурудзи було здане на відповідальне зберігання по спірному договору, що підтверджується складськими квитанціями на зерно (т.3, а.с.101- 109, 111-115), а потім згідно видаткових накладних №25 від 15.11.2013, №№29, 30 від 29.11.2013 (т.3, а.с.173-175) було передане відповідачу за договором поставки. Факт переоформлення поставленого зерна кукурудзи підтверджується трьохсторонніми актами приймання-передачі від 15.11.2013та від 29.11.2013 (т.3, а.с.179-181), підписаними покупцем, продавцем та зерновим складом, які зі сторони ТОВ "Український Агропродукт" підписав генеральний директор ОСОБА_1 Зазначені акти приймання-передачі свідчать про те, що зерно кукурудзи переоформлялось на продавця через зерновий склад, у якого воно знаходилось на зберіганні.

Крім того, господарський суд враховує, що представниками сторін на виконання умов спірного договору були складені та підписані сторонами акти здачі-приймання робіт (надання послуг) (т.1, а.с.80-85).

На оплату вартості виконаних робіт за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 11.11.2013 відповідачем було виставлено рахунок №190 від 11.11.2013 на суму 52816,25 грн (т.3, а.с. 83), який оплачено позивачем частково в сумі 10000,00 грн, що підтверджується банківською випискою за 15.11.2013 (т.1, а.с. 79).

Викладені обставини свідчать про схвалення позивачем оспорюваного ним договору відповідального зберігання зерна №98 від 08.11.2014, що в свою чергу унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

З огляду на викладене не підлягає задоволенню подане відповідачем клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

Не заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що спірний договір не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки на цьому договорі проставлена не та печатка, яка використовується товариством на договорах з контрагентами.

Так, господарським судом встановлено що позивачем в господарській діяльності використовується дві печатки, порядок використання яких встановлений наказом №19 від 29.10.2008 (т.3, а.с.118). Даним наказом визначено печатку "УКРАЇНСЬКИЙ АГРОПРОДУКТ" головною печаткою ТОВ "Український агропродукт", що призначена для використання на договорах з контрагентами та наказах підприємства, контроль за використанням якої покладено на генерального директора товариства. Печатку "УКРАЇНСЬКИЙ АГРОПРОДУКТ №1" визначено допоміжною печаткою ТОВ "Український агропродукт", що призначена для використання на первинній бухгалтерській документації, контроль за використанням якої покладено на головного бухгалтера товариства.

Однак, як вбачається із матеріалів справи печатка позивача "УКРАЇНСЬКИЙ АГРОПРОДУКТ №1" була проставлена не лише на спірному договорі, але й на інших угодах, зокрема, на додаткових угодах до договору поставки зерна майбутнього врожаю від 18.04.2013 (т.3, а.с.151-162). Викладене свідчить про відсутність контролю зі сторони генерального директора ОСОБА_1 за використанням печаток підприємства, але не може бути підставою для визнання угоди, яка містить таку печатку, недійсною.

З урахуванням вищевикладеного господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Український Агропродукт" є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 21.06.2016.

Головуючий суддя О.Б. Шевчук

Суддя Н.В. Болгар

Суддя М.С. Глушков