ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р.Справа № 916/4280/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність НВС121068 від 17.12.2015;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність №01 від 11.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.03.2016

у справі №916/4280/15

за позовом: Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

до відповідача: Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт

про стягнення 1522621,50 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.03.2016 у справі №916/4280/15 (суддя М.І. Никифорчук) у задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України відмовлено повністю у звязку з відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум (том ІІ а.с.40-44).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 28.03.2016 у справі №916/4280/15 скасувати повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (том ІІ а.с.51-56).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення висловив заперечення (том ІІ а.с.66-70).

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

10.02.2014 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" (далі - філія) та Державним підприємством Білгород-Дністровський морський торговельний порт (далі - підприємство) було укладено договір про встановлення сервітуту №10-П-БДФ-14/12- ХД (далі договір №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014), предметом якого є право користування підприємством причалами філії з невідємними спорудами та конструкціями для проведення підприємством господарської діяльності, за переліком визначеним в додатку №1 до цього Договору, що є невідємною його частиною; причал гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбивні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судно і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт (том І а.с. 87-91).

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2014 (пункт 8.1 договору №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014).

Згідно з пунктом 2.4 вказаного договору здавання філією послуг з надання у користування причалів та приймання їх результатів підприємством оформлюється актом наданих послуг з використання причалів, який оформлюється філією та щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, направляється підприємству.

На виконання договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014 філією було надано, а підприємством прийнято послуги на загальну суму 3536851,56 грн, що підтверджується наступними актами наданих послуг: №338 від 28.02.2014 на суму 321 531,96 грн, №517 від 31.03.2014 на суму 321 531,96 грн, №720 від 30.04.2014 на суму 321 531,96 грн, №926 від 30.05.2014 на суму 321 531,96 грн, №1191 від 30.06.2014 на суму 321 531,96 грн, №1421 від 31.07.2014 на суму 321 531,96 грн, №1674 від 31.08.2014 на суму 321 531,96 грн, №1908 від 30.09.2014 на суму 321 531,96 грн, №2130 від 31.10.2014 на суму 321 531,96 грн, №2394 від 30.11.2014 на суму 321 531,96 грн, №2638 від 31.12.2014 на суму 321 531,96 грн (том І а.с. 76-86).

Відповідно до пунктів 2.1, 3.1.1 договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014 підприємство зобовязалось вносити філії, відповідно до умов договору, плату за використання причалів та інші платежі, визначені договором.

У пункті 2.3 договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014 сторонами узгоджено, що розрахунки за користування причалами здійснюються підприємством в безготівковій формі на розрахунковий рахунок філії щомісячно на підставі акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.

Для оплати за надані послуги Державному підприємству «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» були виставлені рахунки №261 від 28.02.2014 на суму 321 531,96 грн, №398 від 31.03.2014 на суму 321 531,96 грн, №560 від 30.04.2014 на суму 321 531,96 грн, №742 від 30.05.2014 на суму 321 531,96 грн, №934 від 30.06.2014 на суму 321 531,96 грн, №1131 від 31.07.2014 на суму 321 531,96 грн, №1316 від 31.08.2014 на суму 321 531,96 грн, №1504 від 30.09.2014 на суму 321 531,96 грн, №1681 від 31.10.2014 на суму 321 531,96 грн, №1893 від 30.11.2014 на суму 321 531,96 грн, №2104 від 31.12.2014 на суму 321 531,96 грн (том І а.с. 52-62).

В порушення прийнятих на себе зобовязань за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» плату за користування причалами вносило несвоєчасно, про що свідчать платіжні доручення №150 від 13.03.2015, №258 від 31.03.2015, №246 від 01.04.2015, №247 від 01.04.2015, №248 від 01.04.2015, №286 від 06.04.2015, №772 від 24.02.2015, №773 від 24.02.2015, №798 від 25.02.2015, №799 від 25.02.2015 (том І а.с. 65-74).

Білгород-Дністровською обєднаною державною фінансовою інспекцією була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Білгород-Дністровського морського порту) за період з 01.05.2012 по 30.04.2015. За результатами проведеної ревізії встановлено несвоєчасне проведення відповідачем розрахунків за договором про встановлення сервітуту №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 та зауважено на тому, що філією не проводилась претензійно-позовна робота по застосуванню та стягненню відповідних санкцій у межах терміну позовної давності (том І а.с. 94-96).

09.10.2015 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" направило відповідачу лист №12/09-23-2338/15 з проханням сплатити штрафні санкції у розмірі 259040 грн (том І а.с. 93).

В зв'язку з несплатою відповідачем суми штрафних санкцій за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 позивач на підставі статей 525, 526, 625 Цивільного кодексу України та статей 26, 193, 216, 224, 230, 232 Господарського кодексу України, звернувся з позовом про стягнення з останнього 1634978,31 грн збитків, що складаються з 469251,73 грн пені, 1091520,44 грн інфляційних втрат та 74206,14 грн 3%річних (том І а.с. 3-7, 97).

Після порушення провадження у даній справі Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою про уточнення позовних вимог від 25.11.2015, в якій просило: стягнути з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України пеню за договором в сумі 460667,55 грн, інфляційні втрати у сумі 989648,94 грн та 3% річні в сумі 72305,01 грн (том І а.с. 193-197).

Вказану заяву місцевим господарським було розцінено як заяву про одночасну зміну предмета та підстав позову, яка подана після початку розгляду господарським судом справи по суті, що є недопустимим, а тому залишено цю заяву без розгляду.

З таким висновком Господарського суду Одеської області колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.10.2015 (суддя Г.І. Гуляк) порушено провадження у даній справі, при цьому її розгляд призначено на 09.11.2015.

В судовому засіданні 09.11.2015 оголошувалась перерва до 25.11.2015, в судовому засіданні 25.11.2015 до 14.12.2015 та в судовому засіданні 14.12.2015 - до 21.12.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України; в судовому засіданні 21.12.2015 розгляд позовної заяви було відкладено на 11.01.2016.

В подальшому розпорядженням керівника апарату суду №9 від 11.01.2016 у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Г.І. Гуляк відповідно до пункту 4.2 рішення зборів суддів Господарського суду Одеської області (протокол від 19.11.2015 №17-16/2015) було призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/4280/15.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу від 11.01.2016 для розгляду справи №916/4280/15 автоматизованою системою документообігу визначено суддю М.І. Никифорчук.

Отже, після зміни складу суду розгляд справи почався спочатку.

Саме таку правову позицію викладено у пункті 3.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.01.2016 суддею М.І.Никифорчук прийнято дану справу до свого провадження, а в судовому засіданні 08.02.2016 ним розпочато розгляд справи по суті (том ІІ а.с. 17), оскільки початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду, відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання (пункт 3.12 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України).

За таких обставин, помилковим є висновок місцевого господарського суду про те, що заяву від 25.11.2015 позивачем подано після початку розгляду справи по суті.

У пункті 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 зазначено, що Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п.; тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу; відтак зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18).

Підставою для звернення з позовною заявою слугували обставини, повязані з несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014. Заявою від 25.11.2015 позивачем було лише визначено правову природу заявленої до стягнення суми та зменшено її розмір.

Таким чином, місцевим господарським судом не було в повній мірі досліджені позовні вимоги та безпідставно залишено без розгляду письмові пояснення Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України від 25.11.2015.

Якщо у процесі перегляду справи апеляційним господарським судом буде встановлено, що суд першої інстанції, приймаючи процесуальний акт, неправомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, або припинив провадження чи залишив без розгляду позов у певній частині, або ж не розглянув одну чи кілька заявлених вимог, у тому числі в зв'язку з неправомірною відмовою в прийнятті зустрічної позовної заяви тощо, суд апеляційної інстанції повинен самостійно усунути відповідне порушення (пункт 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7).

З урахуванням викладеного, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду встановила, що заявлені позовні вимоги носять майновий характер (про стягнення 1522621,50 грн заборгованості) у звязку з несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014, на підставі чого позивачем нараховані пеня, 3 % річних та інфляційні втрати.

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Згідно з приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання, в свою чергу, згідно з вимогами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу вимог статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобовязання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Статтями 610, 611, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до пункту 5.1 договору №10-П-БДФ-14/12-ХД від 10.02.2014 за несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 договору, підприємство сплачує філії пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з розрахунками позивача (том І а.с.198-201) розмір пені, нарахованої відповідачеві за несвоєчасне виконання умов договору №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014, становить 460667,55 грн за період з 16.02.2014 по 05.04.2015.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем визначено розмір неустойки (пені) без врахування вказаних вище норм, а також помилково включено до розрахунку суму нарахованої відповідачу пені за актом за січень місяць 2014р., складеним на виконання іншого укладеного між сторонами договору (том І а.с.75, 51, 63, том ІІ а.с.29-37).

Як зазначалося вище, умовами пункту 2.3 договору №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 передбачено щомісячне проведення розрахунків за користування причалами на підставі акту наданих послуг не пізніше 15 числа, наступного за звітним.

Отже, до 15.03.2014 відповідач повинен був повністю внести плату за користування причалами в лютому місяці 2014 року, до 15.04.2014 за користування причалами в березні місяці 2014 року, до 15.05.2014 за користування причалами в квітні місяці 2014 року і т.п.

Прострочення виконання грошового зобовязання щодо внесення плати за користування причалами у лютому місяці 2014 року виникло з 15.03.2014, за користування причалами у березні місяці - з 15.04.2014, за користування причалами у квітні місяці з 15.05.2014, за користування причалами у травні місяці з 15.06.2014, за користування причалами у червні місяці 15.07.2014, за користування причалами у липні місяці з 15.08.2014, за користування причалами у серпні місяці з 15.09.2014, за користування причалами у вересні місяці з 15.10.2014, за користування причалами у жовтні місяці з 15.11.2014, за користування причалами у листопаді місяці з 15.12.2014, за користування причалами у грудні місяці з 15.01.2015. Саме з зазначених дат мають нараховуватися штрафні санкції і припиняються нарахування через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» акт за лютий місяць 2014 року (том І а.с. 76) був оплачений 13.03.2015 (том І а.с.69), акт за березень місяць 2014 року (том І а.с. 77) 31.03.2015 (том І а.с.70), акт за квітень 2014 року (том І а.с. 78) - 31.03.2015 (том І а.с. 70), акт за травень 2014 року (том І а.с. 79) - 01.04.2015 (том І а.с. 71), акт за червень 2014 року (том І а.с. 80) - 01.04.2015 (том І а.с. 72), акт за липень 2014 року ( том І а.с. 81) -06.04.2015 (том І а.с. 74), акт за серпень 2014 року (том І а.с. 82) - 01.04.2015 (том І а.с. 73), акт за вересень 2014 року (том І а.с. 83) - 25.02.2015 (том І а.с. 67), акт за жовтень 2014 року (том І а.с. 84) - 25.02.2015 (том І а.с. 68), акт за листопад 2014 року (том І а.с. 85) -24.02.2015 (том І а.с. 65), акт за грудень 2014 року (том І а.с. 86) - 24.02.2015 (том І а.с. 66).

Відтак, за несвоєчасне внесення плати за лютий місяць 2014 року за період з 15.03.2014 по 15.09.2014 відповідачу має бути нарахована пеня в розмірі 32435,09 грн, за березень місяць 2014 року за період з 15.04.2014 по 15.10.2014 - в розмірі 35438,99 грн, за квітень місяць 2014 року за період з 15.05.2014 по 15.11.2014- в розмірі 37324,13 грн, за травень місяць 2014 року за період з 15.06.2014 по 15.12.2014 - в розмірі 39535,22 грн, за червень місяць 2014 року за період з 15.07.2014 по 15.01.2015 - в розмірі 42160,33 грн, за липень місяць 2014 року за період з 15.08.2014 по 15.02.2015 - в розмірі 44001,43 грн, за серпень місяць 2014 року за період з 15.09.2014 по 15.03.2015 - в розмірі 49013,80 грн, за вересень місяць 2014 року за період з 15.10.2014 по 24.02.2015 - в розмірі 34003,11 грн, за жовтень місяць 2014 року за період з 15.11.2014 по 24.02.2015 - в розмірі 26753,22 грн, за листопад місяць 2014 року за період з 15.12.2014 по 23.02.2015 - в розмірі 19010,03 грн, за грудень місяць 2014 року за період з 15.01.2015 по 23.02.2015 - в розмірі 11363,73 грн - на загальну суму 371039,08 грн.

Між тим до винесення місцевим господарським судом рішення відповідачем у письмових поясненнях від 14.12.2015 заявлено про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України за договором встановлення сервітуту №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 сум пені (том І а.с.216).

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР) (далі-Конвенція). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 27.05.2014 у справі №5011-32/13806-2012).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 Цивільного кодексу України).

Строки виконання зобовязань (внесення плати за користування причалами за лютий-грудень місяці 2014 р.) за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 зазначені вище. Позивач просив стягнути пеню за період з 16.02.2014 по 05.04.2015, в той час як з відповідним позовом звернувся лише 19.10.2015 (том І а.с.99), у звязку з чим пропустив строк позовної давності, який у даному випадку є скороченим, на звернення з вимогами про стягнення сум пені, нарахованої до 19.10.2014.

Частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Саме таку правову позицію викладено у пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013.

При цьому, колегією суддів враховується, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписами частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Між тим позивач з відповідним клопотанням до суду не звертався. Обставин, пов'язаних з перериванням або зупиненням строку позовної давності судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, враховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом в частині стягнення з відповідача сум пені, нарахованих до 19.10.2014, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені обґрунтовано заявлені на загальну суму 202 961,55 грн, з яких 6245,65 грн-пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за квітень місяць 2014 року; 13645,29 грн - за травень місяць 2014 року; 21291,58 грн за червень місяць 2014 року; 29906,88 грн за липень місяць 2014 року; 41746,30 грн за серпень місяць 2014 року; 32998,87 грн за вересень 2014 року; 26753,22 грн за жовтень 2014 року; 19010,03 грн за листопад 2014 року; 11363,73 грн за грудень 2014 року.

Положеннями пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Слід зазначити, що при застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, враховуючи викладене, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, а також зважаючи на економічну ситуацію у державі, ступінь виконання боржником зобов'язань за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 (зокрема його повне виконання), стягнення значних сум інфляційних втрат та відсотків річних, які мають забезпечити баланс інтересів сторін, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити заявлену до стягнення суму пені до 20 296,16 грн.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі №17/77, від 19.12.2012 у справі №5023/3165/12, від 21.10.2015 у справі №906/575/15, від 18.11.2015 у справі №914/448/15 тощо.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача за прострочку виконання зобовязань за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 3% річних у сумі 72305,01 грн за період з 16.02.2014 по 06.04.2015 та 989648,94 грн інфляційних втрат за період з лютого місяця 2014 року по квітень місяць 2015 року.

Між тим позивачем невірно визначено періоди виникнення заборгованості, а відтак неправильно проведено розрахунок заявленої до стягнення суми, оскільки 3% річних за період з 15.03.2014 по 06.04.2015, що виникли внаслідок прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 становлять 62 156,97 грн, а сума інфляційних втрат за період з березня місяця 2014 року по березень місяць 2015 наростаючим підсумком дорівнює 879 908,11 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведені вище норми права, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України за договором №10-П-БДФ-14/12- ХД від 10.02.2014 62156,97 грн 3% річних та 879908,11 грн інфляційних втрат.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 Про судове рішення).

Оспорене судове рішення Господарського суду Одеської області від 28.03.2016 у справі №916/4280/15 не відповідає цим вимогам, а тому підлягає скасуванню, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, колегією суддів враховується викладене у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню, покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.03.2016 у справі №916/4280/15 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України 20296,16 грн пені, 879908,11 грн інфляційних втрат, 62156,97 грн 3% річних та 17175,40 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 22.06.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна