ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року Справа № 904/10285/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Стратієнко Л.В. (доповідач)
суддів Гончарука П.А. Черкащенка М.М.
за участі представників: позивача: відповідача: Муравський В.В. Кравцов Б.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"
на рішення та постановуГосподарського суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2016 року
у справі№ 904/10285/15
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод"
допублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"
про стягнення 2 524 051,64 грн
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2 524 051, 64 грн, з яких 1 345 103, 26 грн - інфляційні втрати, 1 089 408,00 грн - пеня, 89 540, 38 грн - 3% річних.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2016 (суддя - Рудь І.А.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.04.2016 (головуючий - Кощеєв І.М., судді - Кузнецов В.О., Євстигнеєв О.С.), позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" 1 345 103, 26 грн інфляційних втрат, 89 540, 38 грн 3% річних, 762 585,60 грн пені та 37 860, 77 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій на 99%.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами, 08.07.2014 між ДП "Придніпровська залізниця" (замовник) та ТОВ "Харківський вагонобудівний завод" (виконавець) було укладено договір № ПР/Л-14437/НЮ, за умовами якого виконавцем прийнято на себе зобов'язання за дорученням замовника на власній території з використанням власного обладнання, запчастин та матеріалів виконати послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів в умовах ВРЗ, кількістю 3 вагони типу СМК та надати гарантію на відремонтовані вагони, а замовник повинен прийняти виконані послуги та здійснити оплату на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. договору ціни на виконання послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів визначаються на конкурсній основі. Вартість послуг з КВР пасажирських вагонів визначається шляхом двостороннього підписання протоколу узгодження цін (додаток до договору № 1), калькуляцією на послуги (додаток до договору № 2) та розшифровкою заробітної плати і матеріалів (додаток до договору № 2а), які є невід'ємною частиною договору.

За п. 5.3. договору сума договору складає 25 533 000, 00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 4 255 500, 00 грн.

У протоколі узгодження ціни, який є додатка № 1 до договору, сторони погодили, що вартість послуг з ремонту одного вагона складає 8 511 000,00 грн, загальна вартість послуг із ремонту - 25 533 000, 00 грн.

Згідно з п. 1.3. договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 04.12.2014, строк надання послуг впродовж 2014 року з моменту підписання акту приймання-передачі вагона у ремонт (зазначених у п. 3.8. договору), який оформлюється після подання заявки замовника, яка є підтвердженням готовності замовника до прийому та оплати наданих послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів. Заявка подається за умови затвердженого річного фінансового плану та залученого фінансування на відповідні цілі. Послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів виконуються не пізніше 26.12.2014.

Приймання вагонів у ремонт оформляється актом приймання-передачі за формою ЗРУ-25 (з додатком переліку інструменту та інвентарю, які приймаються на зберігання, з описом їх стану). Вагони вважаються прийнятими у ремонт з моменту підписання акту приймання-передачі форми ЗРУ-25 представниками виконавця та замовника. Дата підписання акту приймання-передачі ЗРУ-25 є датою початку надання послуг з КВР пасажирського вагона (п. 3.8. договору).

У п. 11.1. договору сторони погодили, що він набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014.

На виконання умов договору, відповідач за актом приймання-передачі № 12685 від 16.07.2014 передав позивачу вагон № 046-12685, який 06.02.2015 був переданий відповідачу, що підтверджується актом приймання здачі вагонів № 2 та актом здавання-приймання наданих послуг № 3/1.

Як встановлено судами, стягнення заборгованості за надані послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирського вагону СМК № 046-12685 в сумі 8 511 000,00 грн було предметом розгляду Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/3808/15, яким 30.06.2015 було прийнято рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 45-48) та яке було виконане відповідачем (а.с. 50).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач свої зобов'язання за договором виконав несвоєчасно, внаслідок чого просить стягнути з нього 1 345 103, 26 грн інфляційних втрат, 89 540,38 грн 3 % річних та 1 089 408, 00 грн пені.

Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, інфляційні втрати на суму боргу та три процентів річних не мають характеру штрафних санкцій.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати, господарські суди, здійснивши перерахунок, прийшли до правильного висновку про задоволення їх та стягнення з відповідача 1 345 103, 26 грн інфляційних втрат (заявлені позивачем), 89 540, 38 грн 3% річних і правильність висновків судів в цій частині ніким не оскаржується.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені.

Статтею 199 ГК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 233 ГК України). Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання закріплено в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Отже, надавши належну правову оцінку усім наявним у матеріалах справи документам та доводам сторін, взявши до уваги їх майновий стан, соціальну значущість підприємства відповідача, а також те, що відповідач сплатив суму основного боргу (справа № 904/3808/15) та відсутність доказів настання негативних наслідків для позивача через відповідне прострочення відповідачем виконання зобов'язання, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правомірно задовольнив частково клопотання відповідача та застосувавши ч. 1 ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України обґрунтовано зменшив пеню до 762 585, 60 грн.

Решта доводів касаційної скарги також не можуть бути підставою для скасування судових рішень в оскаржуваній частині, оскільки не спростовують встановленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами ст. 1117 ГПК України, знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, підстав для скасування в оскаржуваній частині судових рішень, постановлених відповідно до вимог закону та встановлених у справі обставин, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2016 року у справі за № 904/10285/15 - без змін.

Головуючий, суддя Л. Стратієнко
Суддя П. Гончарук
Суддя М. Черкащенко