ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа № 917/264/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача не зявився,

першого відповідача не зявився,

другого відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача (вх. № 1391 П/1-6) на рішення господарського суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у справі № 917/264/16

за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Дніпро, м. Київ

до 1 - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина", с. Попівка, Миргородський район, Полтавська область

2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР", с. Юсківці, Лохвицький район, Полтавська область

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у справі №917/264/16 (суддя Сірош Д.М.) позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним договір застави № 101214 від 10 грудня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Амарант» (правонаступник ТОВ «Луксор-Утр») та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Батьківщина".

Перший відповідач - Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Батьківщина", з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасував, прийняти нове рішення про відмову в позові.

Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято без зясування всіх обставин справи, які б могли бути зясовані шляхом призначення у цій справі товарознавчої експертизи з метою проведення ідентифікації предмету застави для підтвердження тієї обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, вірно застосовані як норми матеріального, так і норми процесуального права, в повному обсязі зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та обєктивному розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Позивач зазначає, що матеріалами справи підтверджуються всі ідентифікуючи ознаки заставного майна, яке перебувало у власності ТОВ «Луксор-Утр (правонаступник після ТОВ «Амарант» та на яке позивачем згоди на передання у заставу не надавало, у звязку з чим зміст спірного договору застави протирічить вимогам чинного законодавства (вх. 5737 від 06.06.2016 р.).

У призначене судове засідання представники сторін не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.165-167).

Представник позивача у клопотанні (вх. 5801 від 06.06.2016 р.) просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ліквідатор ТОВ «Луксор-Утр» також просить відкласти розгляд апеляційної скарги (вх. 5802 від 06.06.2016 р.).

Заявник апеляційної скарги про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів відхиляє клопотання позивача та другого відповідача про відкладення розгляду справи, виходячи з того, що сторони не позбавлені права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні інших представників згідно з частинами першою - четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, як з числа своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представників підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України).

Крім цього, за приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, судова колегія вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи встановлений процесуальним законом строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 23 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_1 Дніпро" (ОСОБА_1/Позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" (попередня назва ТОВ АМАРАНТ, надалі Позичальник) укладено кредитний договір № 230410-КЛВ, за умовами якого, з урахуванням внесених сторонами змін, в тому числі від 28 листопада 2013 року, ОСОБА_1 відкриває Позичальнику мультивалютну не відновлювальну кредитну лінію строковий кредит з лімітом у сумі 12 253 600,00 доларів США, а Позичальник зобов'язувався повернути кредити у строки встановлені графіком, але не пізніше 01 квітня 2016 року та сплатити проценти за користування наданими кредитами.

23 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_1 Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" укладений договір застави №230410-3/1 (а.с. 11-13).

Згідно з п. 1.3. договору застави предметом застави за цим договором є майно - обладнання, яке описане в Додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору застави, предметом застави є: Ваги автомобільні тенд. 31; Зерномет самохідний 31480 (ЗМ-60) 29; Зерномет самохідний ЗМ-60 43; Зерномет ЗМ-60-А 1; Зерномет ЗМ-60-А 101; Зерносушарка ЗСПГ-8 7; Зерносушарка ЗСПГ-10 42; Зерносушарка ЗСПГ-10 50; Зерносушарка ЗСПГ-10 50; Навантажувач КПШ-7 28; Навантажувач КПШ-7 44; Навантажувач КПШ-7 75; Норія Н-100 висота 12 м 52; Норія Н-100 висота 12 м 52; Норія Н-100 висота 16 м 53; Норія стрічкова ковшова Н-100 97; Очисник ОВС-25 35; Платформа (автомоб. ваги) 26; Розвантажувач автомобільний ГУАР 15 з накопичувальним бункером 45; Розвантажувач автомобільний У15-УРАГ 27; Сепаратор попередньої очистки СПО-50 51; Зерносушарка СЗМ-540 61; Стрічковий транспортер ТА-10 32; Стрічковий транспортер ТА-10 46; Транспортер стрічковий ТЛ-6 33; Шнековий транспортер ШТ-10 34; Шнековий транспортер ШТ-10 47; Шнековий транспортер ШТ-4 48; Шнековий транспортер ШТ-4 48 (зворотня сторінка а.с. 13).

У звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмети застави, в т.ч. за договором застави № 230410-3/1 від 23 квітня 2010 року.

Господарським судом Полтавської області за позовом Банку порушено провадження у справі № 917/457/15.

Як встановлено в суді першої інстанції, під час розгляду господарського справи № 917/457/15, третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством Батьківщина, подано позовну заяву про визнання права власності на предмет застави за договором застави № 101214 від 10 грудня 2014 року, за яким, ТОВ Луксор - Утр передало у заставу ПОСП Батьківщина ваги автомобільні тенд 31, що розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул. Комарова, 1г (а.с. 26-27).

Тобто, ПОСП Батьківщина звернулося з позовом про звернення стягнення на спірне майно, яке 23 квітня 2010 року було предметом застави за договором застави № 230410-3/1 від 23 квітня 2010 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_1 Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР".

Відповідно до п. 1.1 спірного договору застави № 101214 від 10 грудня 2014 року Заставодавець з метою забезпечення виконання зобовязання, передає в заставу, а Заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю Заставодавця після укладення договору застави, а саме: ваги автомобільні тенд.31, які розташовані за адресою: Полтавська обл., Лохвицький р-н, с. Вирішальне, вул. Комарова, 1г.

Згідно з Додатковою угодою №1 до договору застави №101214 від 10 грудня 2014 року, укладеної ПОСП Батьківщина та ТОВ Луксор-Утр 23 вересня 2015 року п. 1. ст. 1 договору застави викладено в наступній редакції: Заставодавець з метою забезпечення виконання зобовязання, передає в заставу, а Заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі, майно, яке є власністю Заставодавця після укладення договору застави, а саме: ваги автомобільні тенд.(інв.31), ДСТУ EN 45501:2007, які розташовані за адресою: Полтавська обл., Лохвицький р-н, с. Вирішальне, вул. Комарова, 1г.

В пункті 2.1.3. договору застави № 230410-3/1 від 23 квітня 2010 року зазначено, що Заставодавець зобовязується не надавати предмет застави (або будь-яку його частину) у наступну заставу будь-якій третій особі без попередньої письмової згоди Заставодержателя на таке надання.

У звязку з тим, що ПАТ "ОСОБА_1 Дніпро" не надавало письмової згоди ТОВ Луксор-Утр на передання у заставу ПОСП Батьківщина вагів автомобільних тенд 31, які розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с Вирішальне, вул. Комарова, 1г, які є предметом застави за договором застави № 230410-3/1 від 23 квітня 2010 року, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання договору застави № 101214 від 10 грудня 2014 року, який укладений між ПОСП Батьківщина та ТОВ Луксор-Утр недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевим господарським судом встановлено невідповідність спірного договору вимогам частини другої статті 586 Цивільного кодексу України, частини другої статті 17 Закону України «Про заставу» з підстав укладення договору застави без письмової згоди банку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини 2статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

У відповідності до приписів статей 1, 4, 50 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. При заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний, зокрема, не здійснювати уступки заставленого права.

Статтею 17 названого Закону унормовано, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Разом з цим, у відповідності до приписів частини 2 статі 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, статтею 588 Цивільного кодексу України та статтею 18 Закону України "Про заставу" передбачено можливість наступної застави вже заставленого майна.

У зв'язку з цим задоволення вимог заставодержателя, в якого права застави виникло пізніше, можливе лише після повного задоволення вимог попередніх заставодержателів.

Закон прямо покладає на Заставодавця обов'язок отримати згоду Заставодержателя на розпорядження обтяженим майном, йому кореспондує право заставодержателя на судовий захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди.

Відповідно до частини 2 статті 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

З матеріалів справи свідчить, що письмової згоди Банку на передання у заставу ПОСП Батьківщина вагів аавтомобільних тенд 31 не надав, відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зміст договору застави № 101214 від 10 грудня 2014 року суперечить вимогам частини 2 статті 586 Цивільного кодексу України та частині 2 статті 17 закону України Про заставу, оскільки укладено без письмової згоди ПАТ "ОСОБА_1 Дніпро", а тому підлягає визнанню недійсним.

Відповідач ПОСП «Батьківщина», заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві на позов та в апеляційній скарзі посилається на те, що ваги автомобільні, які зазначені в якості предмету застави за договором № 230410/3-1 від 23 квітня 2010 року та за договором №101214 від 10 грудня 2014 року, це два різних обєкта, а також на те, що існуючі описи предметів обтяження за цими договорами не дозволяють ідентифікувати спірні обєкти.

У звязку з чим, представником ПОСП «Батьківщина» в першій та апеляційній інстанції було заявлено клопотання про призначення у цій справі товарознавчої експертизи з метою проведення ідентифікації предмету застави.

Колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до п. 5 цієї постанови Пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно з п. 12 цієї ж постанови недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку призначення господарським судом судової експертизи. Однак, таке право господарського суду має реалізуватись лише у разі дійсної потреби і обєктивної неможливості вирішення спору по суті без встановлення фактів, що входять до предмету доказування у справі, якщо суд не володіє необхідними для цього спеціальними знаннями.

Отже, зупиняючи провадження у справі у звязку з призначенням експертизи, господарський суд має навести мотиви необхідності вчинення такої процесуальної дії, що зумовлює викладення (наведення) судом в ухвалі про зупинення провадження у справі фактичних даних, які входять до предмета доказування у даній справі та які не можуть бути встановлені судом, а лише виключно судовими експертами через те, що їх встановлення потребує спеціальних знань.

Колегія суддів зазначає про відсутність підстав, які позбавляють суд можливості самостійно встановити спірні обставини без зупинення провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо предметом обтяження є окремий об'єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об'єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками.

У Додатку №1 до договору застави № 230410-3/1 від 23 квітня 2010 року зазначені 28 обєктів рухомого майна, прийнятого Банком у заставу, тому його опис може надаватися за родовими ознаками (зворотня сторінка а.с. 13).

Доказами того, що спірне майно - ваги автомобільні тенд 31 були у власності ТОВ Луксор- Утр у кількості 1 одиниці свідчать наступні документи: виписки з балансу ТОВ Амарант, станом на 23 квітня 2010 року (а.с. 100-101); інвентаризаційний опис основних засобів ТОВ "Луксор-УТР" від 27 травня 2015 року (номер документу №4), в якому зазначено, що спірне майно перебуває у заставі ПАТ "ОСОБА_1 Дніпро" (а.с. 106); перелік майна, що перебуває в заставі, або обтяжений в інший спосіб, що складений головою ліквідаційної комісії у 2015 році (номер 168) (а.с. 118); перелік кредиторів, вимоги яких забезпечені майном ТОВ "Луксор-УТР" (а.с. 125); у цьому переліку забезпечений кредитор ПОСП "Батьківщина" відсутній.

Крім того, про безпідставність посилання заявника на те, що предмет застави за договорами № 230410/3-1 та № 101214 є різними предметами свідчить наявна в матеріалах справи копія зустрічного позову ліквідатора ПОСП «Батьківщина» ОСОБА_2 (а.с. 26-27), який був заявлений у справі 917/457/15, в якому сам скаржник вказує, що предмет застави є один і той же, у звязку з чим просить суд звернути стягнення шляхом визнання саме за ним права власності на предмет застави - ваги автомобільні тенд.31, що розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне, вул.. Комарова, 1г.

Оскільки в даному випадку зупинення провадження у справі повязано з проведенням експертизи, метою якої є не роз'яснення питань, що виникли при вирішенні господарського спору та були з'ясовані на підставі інших доказів, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заявленого заявником клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи та дійшла висновку про доведеність належними та допустимим доказами позовних вимог.

Судовою колегією встановлено, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина" не спростовують висновків Господарського суду Полтавської області, викладених у рішенні від 19 квітня 2016 року у цій справі.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу першого відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у справі № 917/264/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 13.06.2016р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Тихий П.В.