ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Справа № 911/2537/15

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», м. Переяслав-Хмельницький Київської області ,

до відповідача приватно-орендної агрофірми «Україна», с. Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району

про стягнення 221 495,35 грн.

Суддя О.В. Конюх

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, уповноважений, довіреність від 04.01.2016р. №03;

від відповідача: ОСОБА_2, уповноважений, довіреність від 23.06.2015р. б/н;

СУТЬ СПОРУ :

позивач Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України», м. Переяслав-Хмельницький у червні 2015 року звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 11.06.2015р. до відповідача приватно-орендної агрофірми «Україна», с. Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району, в якому просить стягнути з відповідача 221 495,35 грн. заборгованості, з яких: 211870,11 грн. основного боргу з врахуванням індексу інфляції за утримання великої рогатої худоби, та 3% річних в сумі 9 625,24 грн., а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем (замовник) та позивачем (виконавець) 24.11.2010р. було укладено договір №56/2010 про надання послуг по утриманню ВРХ, на виконання умов якого позивач здійснював утримання великої рогатої худоби відповідача, а відповідач оплачував зазначені послуги згідно підписаних сторонами актів про надані послуги. Рішенням господарського суду Київської області від 20.11.2012р. у справі № 7/070-12, яке залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013р. стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги за період по 31.08.2012р., розірвано договір №56/2010 від 24.11.2010р. та зобовязано відповідача звільнити приміщення та територію позивача. Відповідач виконав зазначене рішення, яке набрало законної сили 25.02.2013р., та вивіз 252 голів великої рогатої худоби та звільнив приміщення позивача лише 01.09.2013р., про що було складено Акт державного виконавця від 01.09.2013р. з переліком поголівя в додатку. У звязку з цим позивач твердить, що продовжував утримувати поголівя великої рогатої худоби відповідача, про що надавав відповідачу відповідні Акти наданих послуг та рахунки за спожиту електроенергію, водокористування, амортизацію приміщень та обладнання. Зазначені акти відповідач не підписав, кошти за утримання поголівя позивачу сплатив лише частково, у звязку з чим, на твердження позивача, утворився борг в сумі 169121,02 грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.06.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 911/2537/15 та призначено розгляд справи в судовому засіданні.

До прийняття рішення у справі позивач уточнив позовні вимоги та у заяві, поданій суду 29.07.2015р., просив суд стягнути з відповідача заборгованість з врахуванням індексу інфляції в сумі 183 843,97 грн. та 8 043,30 грн. 3% річних, а всього 191 887,27 грн.

Відповідач проти позову заперечував та просив суд в позові відмовити. У відзиві на позов від 14.07.2015р. відповідач зазначав, що позивач з літа 2012 року перестав надавати послуги по Договору №56/2010 від 24.11.2010р., у звязку чим приватно-орендна агрофірма «Україна» відмовилась підписувати Акти приймання-передачі послуг та їх оплачувати, що й стало підставою для спору, що був розглянутий у справі № 7/070-12. Відповідач стверджує, що в порядку ст. 653 ЦК України зобовязання сторін припинилися у звязку із розірванням договору в судовому порядку з моменту набрання судовим рішенням законної сили, а відтак, у відповідача відсутні будь-які зобовязання перед позивачем за вказаним договором.

У додаткових поясненнях від 09.09.2015р. відповідач твердив, що після завершення судового розгляду справи № 7/070-12 не надавав позивачу жодних завдань щодо утримання або обслуговування поголівя, а позивач не надавав жодних послуг, а розшифровка виставлених за спірних період рахунків містить розрахунок витрат, а не вартість наданих послуг. Також, за умовами договору оплати наданих послуг мала здійснюватись протягом трьох днів з моменту підписання Актів, які підписні не були, а відтак, зобовязання з їх оплати не виникло. За відсутності грошового зобовязання відповідача перед позивачем, яке, згідно закону, виникає безпосередньо із закону, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору тощо, відсутні і підстави для застосування до спірних сум ст. 625 ЦК України щодо нарахування процентів річних та інфляційних втрат. Також відповідач твердить, що часткова оплата коштів позивачу з посиланням на номери виставлених рахунків жодним чином не свідчить про визнання наявності зобовязань або про факт надання послуг позивачем, оскільки відповідач лише компенсував затрати на електропостачання, водопостачання і водовідведення та вартість амортизації основних засобів у звязку з перебуванням належного йому поголівя на території підприємства позивача, тоді як безпосередньо утримання великої рогатої худоби відповідач здійснював своїми силами та засобами.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.09.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. позов державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» задоволено частково, стягнуто з приватно-орендної агрофірми «Україна» 146 815,12 грн. основного боргу та судові витрати в сумі 2 936,30 грн.

Рішення від 10.09.2015р. та постанова від 20.01.2016р. обґрунтовані тим, що укладений між Державним сільськогосподарським підприємством „Головний селекційний центр України та Приватно-орендною агрофірмою „Україна договір № 56/2010 від 24.11.2010р. про надання послуг по утриманню ВРХ, був розірваний у судовому порядку з 25.02.2013р., тому у період з вересня 2012р. по лютий 2013р. правовідносини між сторонами з приводу оплатного утримання великої рогатої худоби регулювались умовами вимог договору № 56/2010.

Натомість у період з березня 2013р. по серпень 2013р. послуги по утриманню позивачем великої рогатої худоби повинні бути оплаченими відповідачем за правилами ст.1212 Цивільного кодексу України, оскілки субєкт господарювання не вправі отримати перевагу перед іншим субєктом господарювання і не вправі отримувати дохід від своєї неправомірної поведінки за рахунок іншого субєкта господарювання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звільнив приміщення позивача і вивіз велику рогату худобу у кількості 252 голови 01.09.2013р. а відтак до моменту вивезення поголівя ВРХ з території та приміщень позивача, всі витрати, повязані з процесом утримання у належному стані поголівя худоби здійснювались без належних для цього правових підстав позивачем, в відповідач в свою чергу, не витрачаючи зусиль та коштів по утриманню належної йому худоби, зберіг власне майно (кошти) за рахунок позивача.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2016р. постанова Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. та рішення господарського суду Київської області скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що суди встановили факт надання послуг позивачем відповідачу за спірний період на суму 353 326,11 грн. на підставі Актів виконання робіт (надання послуг), не звернувши увагу на те, що ці акти не підписані замовником, та не надавши цій обставині правової оцінки та не зясувавши дійсних справ і обовязків сторін щодо предмету спору. Також Вищим господарським судом України у постанові вказано, що судами до правовідносин сторін після розірвання договору застосовано положення ст. 1212 ЦК України, однак не надано належної оцінки доводам відповідача та доказам на їх підтвердження, щодо утримання відповідачем поголівя на території позивача за власний рахунок. Крім того, встановивши виникнення правовідносин у цей період зокрема з Актів про надання послуг, судами не наведено правового обґрунтування можливості застосування до таких правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою від 04.04.2016р. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа прийнята до провадження суддею Конюх О.В. Цією ж ухвалою суд зобовязав позивача надати докази, які підтверджують надання послуг по утриманню великої рогатої худоби та інших послуг відповідачу за період з вересня 2012р. по серпень 2013р., обґрунтовують та розшифровують розмір цих витрат, зазначених в актах та рахунках на оплату (придбання кормів, вет. препаратів, оплата праці, оплата опалення водопостачання, водовідведення тощо).

Від позивача 25.04.2016р. частково надійшли витребувані документи та письмові додаткові пояснення від 22.04.2016р.

В судовому засіданні 25.04.2016р. розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву спочатку до 06.06.2016р., а потім до 17.06.2016р., про що присутні представники обох сторін були повідомлені особисто під розпис.

Розглянувши позов Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України», м. Переяслав-Хмельницький Київської області (далі по тексту ДСП «ГСЦУ») до відповідача приватно-орендної агрофірми «Україна», с. Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області (далі по тексту ПОА «Україна»), вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

24.11.2010 р. між ДСП «ГСЦУ» (виконавець) та ПОА «Україна» (замовник) було укладено договір № 56/2010 про надання послуг по утриманню ВРХ (далі по тексту Договір), згідно умов п. 1.1. якого виконавець зобовязується за завданням замовника надати послуги, перелічені в п. 2.1. цього Договору, що іменуються надалі „послуги, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобовязується провести розрахунок за надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з п. 2.1 Договору згідно з цим договором, виконавець зобовязується надати послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголівя ВРХ.

Відповідно до п. 2.2 Договору за результатами фактичних робіт виконавця складається Акт прийому-передачі наданих послуг, у якому вказується обєм, якість та сума виконаних робіт, за цінами, погодженими з замовником. Акт підписується обома сторонами і є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що вартість послуг зафіксована в Специфікації № 1, яка є невідємною частиною цього договору. Суд звертає увагу на те, що власне Специфікація № 1 до договору сторонами суду не подана, в тому числі і на вимогу ухвали від 04.04.2016р., а відтак у суду відсутня можливість дослідити її зміст.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що акт про надані послуги підписується сторонами до 15 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надані послуги.

Відповідно до п. 3.3 Договору замовник зобовязується перераховувати суму, зазначену в Акті про надані послуги протягом трьох банківських днів з моменту підписання такого акту.

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що розрахунок за надані послуги проводиться в грошовій або натуральних формах. Розрахунок у натуральній формі здійснюється продукцією рослинництва або тваринництва.

Обовязком замовника, згідно з п. 4.2.3 Договору, є також оплата послуг на умовах та в порядку, зазначеному в п. 3 цього Договору.

У випадку порушення своїх зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (п. 5.1 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором (п. 6.1 Договору).

26.11.2010р. сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Договору, згідно якої замовник передав а виконавець прийняв для утримання та технологічного обслуговування поголівя ВРХ в кількості 183 голів згідно наведеного переліку (пункт 1 Додаткової угоди). Крім того, у додатковій угоді сторони погодили місце утримання поголівя (молочних порід в приміщеннях молочного репродуктора, мясних порід на території мясного репродуктора), встановили, що народжений молодняк виконавець приймає для утримання та технологічного обслуговування згідно договору (пункт 9), встановили, що продукція тваринництва є власністю замовника та реалізується ним самостійно (пункт 6), замовник має право виконувати деякі технологічні операції по утриманню поголівя самостійно (пункт 7), і відповідно співробітники замовника мають вільний доступ до приміщень, у яких утримується поголівя (пункт 8 Додаткової угоди).

Пунктом 6.3 Договору сторони встановили, що він може бути розірваний за взаємною згодою сторін. Одностороннє розірвання договору можливе лише у випадках, передбачених цим договором та законодавством України. Кожна із сторін, згідно п. 6.4. договору, має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, попередньо письмово попередивши про це другу сторону за 15 днів (п. 6.4 договору).

Рішенням господарського суду Київської області від 20.11.2012 р. (суддя Антонова В. М.) у справі № 7/070-12 за позовом ДСП „Головний селекційний центр України до ПОА „Україна про стягнення 474 976, 56 грн позов задоволено частково і присуджено до стягнення з ПОА «Україна» на користь ДСП «ГСЦУ» 241 186,13 грн. основного боргу, 490,18 грн 3% річних та 5 906,30 грн. судового збору, а також вирішено розірвати договір № 56/2010 від 24.11.2010р. про надання послуг по утриманню ВРХ, що укладений між ДСП «ГСЦУ» та ПОА «Україна»; зобовязати ПОА «Україна» звільнити приміщення та територію ДСП «ГСЦУ».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2012р. рішення господарського суду Київської області від 20.11.2012р. у справі № 7/070-12 скасовано і прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2012 р., а рішення господарського суду Київської області від 20.11.2012 р. у справі № 7/070-12 залишено в силі, відтак, рішення господарського суду Київської області набрало законної сили 25.02.2013р.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобовязання припиняються з моменту набрання рішенням законної сили.

За таких обставин, зобовязальні відносини відповідача та позивача, джерелом яких був договір від 24.11.2010р. №56/2010, в силу закону припинились з 25.02.2013р.

Разом із тим, на території підприємства позивача продовжувало знаходитись поголівя великої рогатої худоби, живих тварин, яких щоденно необхідно годувати, напувати, забезпечувати належними умовами утримання (температура в приміщенні, освітлення, належні санітарно-гігієнічні умови), слідкувати за станом їх здоровя тощо. Зазначене підтверджується зокрема актами державного виконавця від 15.05.2013р., від 25.05.2013р., якими зафіксовано перебування належного відповідачу поголівя ВРХ на території та в приміщеннях позивача.

01.09.2013р. державним виконавцем складено Акт, яким зафіксовано вивезення боржником поголівя ВРХ за списком, доданим до Акту, і відповідно виконання вимоги державного виконавця про звільнення приміщення та території ДСП «ГСЦУ».

Оскільки утримання живих тварин є процесом необхідно безперервним, позивач стверджує, що продовжував надавати відповідачу послуги з утримання поголівя ВРХ у період (не охоплений судовим рішенням від 20.11.2012 р. у справі № 7/070-12) з вересня 2012р. по серпень 2013р. включно на загальну суму 353 326, 11 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На доказ надання відповідачу послуг та їх вартості до матеріалів справи позивачем подано:

за вересень 2012р.: рахунок на оплату від 17.10.2012р. №121 на суму 24 935,46 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг ) від 17.10.2012р. № 97 на суму 24 935,46 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 24 935,46 грн.;

за жовтень 2012р.: рахунок на оплату від 17.11.2012р. №131 на суму 31 213,36 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 17.11.2012р. № 120 на суму 31 213,36 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 31 213,36 грн.;

за листопад 2012р.: рахунок на оплату від 18.12.2012р. №152 на суму 35 295,74 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 18.12.2012р. № 121 на суму 35 295,74 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 35 295,74 грн.;

за грудень 2012р.: рахунок на оплату від 22.01.2013р. №3 на суму 36165,30 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 22.01.2013р. № 74 на суму 36 165,30 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 36 165,30 грн.;

за січень 2013р.: рахунок на оплату від 18.02.2013р. №11 на суму 37260,14 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 18.02.2013р. № 73 на суму 37260,14 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 37 260,14 грн.;

за лютий 2013р.: рахунок на оплату від 19.03.2013р. №20 на суму 34 570,96 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 19.03.2013р. № 15 на суму 34 570,96 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 34 570,96 грн.;

за березень 2013р.: рахунок на оплату від 16.04.2013р. № 30 на суму 37 736,56 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 16.04.2013р. № 22 на суму 37736,56 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 37 736,56 грн.;

за квітень 2013р.: рахунок на оплату від 16.05.2013р. № 50 на суму 28 619,48 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 16.05.2013р. № 31 на суму 28 619,48 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 28 619,46 грн.;

за травень 2013р.: рахунок на оплату від 19.06.2013р. № 59 на суму 28 419,76 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 19.06.2013р. № 39 на суму 28 419,76 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 28 419,76 грн.;

за червень 2013р.: рахунок на оплату від 16.07.2013р. № 67 на суму 26 563,91 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 16.07.2013р. № 50 на суму 26 563,91 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 26 563,91 грн.;

за липень 2013р.: рахунок на оплату від 15.08.2013р. № 73 на суму 27 610,84 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 15.08.2013р. № 71 на суму 27 610,84 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 27 610,84 грн.

за серпень 2013р.: рахунок на оплату від 30.08.2013р. № 78 на суму 4934,60 грн.; Акт виконання робіт (надання послуг) від 30.08.2013р. № 76 на суму 4 934,60 грн., розрахунок витрат по утриманню ВРХ на суму 4 934,60 грн.

Загальна вартість наданих послуг за вказаний період за вищенаведеними документами становить 353 326,09 грн., а не 353 326, 11 грн., як твердить позивач.

Як вбачається з поданих до матеріалів справи копій розрахункових документів, відповідач частково сплачував кошти позивачу за утримання ВРХ, посилаючись в призначенні платежу на відповідні виставлені позивачем рахунки, а саме сплатив всього 206510,99 грн.:

за вересень 2012р. 12 711,42 грн. (платіжне доручення від 29.10.2012р.;

за жовтень 2012р. 17 943,00 грн. (платіжне доручення від 27.11.2012р.;

за листопад 2012р. 21345,00 грн. (платіжне доручення від 26.12.2012р.);

за грудень 2012р. 22 069,63 грн. (платіжне доручення від 29.01.2013р.);

за січень 2013р. 22 982,00 грн. (платіжне доручення від 28.02.2013р.);

за лютий 2013р. 20 741,00 грн. (платіжне доручення від 27.03.2013р.);

за березень 2013р. 23 379,00 грн. (платіжне доручення від 29.04.2013р.);

за квітень 2013р. 15 781,44 грн. (платіжне доручення від 29.05.2013р.);

за травень 2013р. 15615,00 грн. (касові ордери від 04.07.2013р. на 10 000,00 грн. та від 05.07.2013р. на 5615,00 грн.);

за червень 2013р. 14 068,00 грн. (касові ордери від 22.07.2013р. на 10 000,00 грн. та від 23.07.2013р. на 4068,00 грн.);

за липень 2013р. 14 940,90 грн. (касові ордери від 21.08.2013р. на 10 000,00 грн. та від 22.08.2013р. на 4940,90 грн.);

за серпень 2013р. 4934,60 грн. (касовий ордер від 20.09.2013р.).

За таких обставин, позивач твердить, що по-перше, залишок заборгованості за надані послуги за вказаний період становить 146 815,12 грн. (суд, здійснивши власний розрахунок, встановив, що 353 326,09 грн. - 206510,99 грн. = 146 815,10 грн.); по-друге, після розірвання договору в судовому порядку з 25.02.2013р. між сторонами продовжували існувати договірні зобовязальні відносини на підставі договору про надання послуг, укладеного у спрощений спосіб в порядку частини 1 ст. 207 ЦК України, і зміст якого вбачається з документів, якими обмінялися сторони (з боку виконавця рахунки, Акти, розрахунки, а з боку замовника платіжні документи, якими здійснювалась часткова оплата), і по-третє, що здійснюючи часткову оплату за надані послуги, відповідач фактично визнав існування свого обовязку з оплати наданих позивачем послуг з утримання поголівя великої рогатої худоби у спірний період.

29.01.2015р. позивач звернувся до відповідача із вимогою № 27/01-15 від 27.01.2015р., у якій просив останнього погасити заборгованість за надані послуги по утриманню великої рогатої худоби у період з червня 2012 р. по вересень 2013 р. у загальному розмірі 221 495,35 грн, із доданими до неї відповідними рахунками на оплату та актами виконаних робіт (наданих послуг). Факт направлення позивачем і отримання відповідачем 29.01.2015р. вимоги і доданих до неї документів підтверджується копіями опису вкладення в цінний лист від 27.01.2015р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наявними у матеріалах справи.

Відповідач проти таких тверджень позивача заперечує та твердить, що, по-перше, ні у спірний період, ані в попередні періоди фактично з літа 2012р. позивач не надавав послуги з утримання поголівя ВРХ, у звязку з чим відповідач відмовився від підписання будь-яких актів прийняття робіт, наданих послуг та здійснював утримання тварин власними силами за власний рахунок; по-друге у звязку з розірванням договору в судовому порядку всі зобовязання сторін припинилися, жодних обовязків відповідач перед позивачем не має, а оплата здійснювалась у звязку з фактичним перебуванням поголівя на підприємстві позивача на відшкодування опалення, електроенергії, водопостачання тощо, а не у звязку з визнанням відповідачем своїх обовязків з оплати послуг позивача.

Суд відхиляє вищенаведені твердження позивача та відповідача, які не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

По-перше, в силу положень ч. 1 ст. 902 ЦК, ч. 1 ст. 903 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 цього ж Ккодексу закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин, до моменту розірвання договору в судовому порядку та відповідно припинення зобовязань, яке законом повязується з набранням рішенням суду про розірвання договору законної сили (25.02.2013р.), відносини сторін були засновані на укладеному на основі вільного волевиявлення господарському договорі, який в силу вищенаведених норм закону є обовязковим для виконання сторонами. Тобто, у період з вересня 2012 р. по 25.02.2013р. позивачем надавались відповідачу послуги по утриманню великої рогатої худоби у відповідності, на підставі та в межах дії договору № 56/2010 про надання послуг по утриманню ВРХ від 24.11.2010 р., а відтак, відповідач за період з 01.09.2012р. по 25.02.2013р. зобовязаний оплатити надані послуги в розмірі, строки та на умовах, визначених договором № 56/201 про надання послуг по утриманню ВРХ від 24.11.2010р.

Так, згідно умов пункту 3.3 Договору замовник зобовязується перераховувати суму, зазначену в Акті про надання послуг протягом трьох днів з моменту підписання Акту.

Суд звертає увагу на те, що Акти за період з вересня 2012р. по лютий 2013р. відповідачем як замовником не підписані. Суду не подано доказів того, що зазначені акти були направлені або вручені відповідачу в день їх складення позивачем як виконавцем. Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що зазначені акти, разом із рахунками на оплату та розрахунками витрат були отримані відповідачем 29.01.2015р. разом із вимогою про сплату заборгованості від 27.01.2015р. № 27/01-15 (том 1 аркуші справи 109-113).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В порядку ст. 614 ЦК України обовязок доведення відсутності вини у порушенні зобовязання законом покладений на сторону, яка зобовязання порушила.

Відповідачем не подано жодних доказів надання позивачу як виконавцю обґрунтованої відмови від підписання актів, або предявлення обґрунтованих претензій щодо обсягу, якості та вартості наданих послуг. Як вбачається з текстів судових рішень у справі № 7/070-12, відповідач як замовник заперечував проти вимоги позивача розірвати договір як в судовому порядку, так і в позасудовому (відповідь відповідача на претензію позивача від 22.12.2011р. № 0046, посилання на яку міститься в абзаці третьому аркуша 5 постанови Вищого господарського суду України від 25.02.2013р. у справі № 7/070-12, том перший аркуш справи 40).

Матеріалами справи не підтверджується, що відповідач здійснював заходи, спрямовані на спонукання позивача до виконання укладеного між ними договору. Зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів щодо звернення ПОА «Україна» до суду з відповідним позовом до ДСП «ГСЦУ», доказів надсилання останньому мотивованих претензій щодо неналежного виконання ним своїх обовязків за договором з утримання поголівя ВРХ, яке, як вже зазначалося судом, обєктивно є необхідно безперервним.

На виконання вказівок, які містяться у постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2016р., які в силу ст. 111-12 ГПК України обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд дослідив доводи відповідача про здійснення ним утримання поголівя власними силами та за власний рахунок, та докази на їх підтвердження (том 2, аркуші справи 11-93), зокрема викопіювання з журналу кадрових наказів, відомості про нарахування та виплату заробітної плати, накладні на придбання кормів, ветеринарних препаратів, обладнання тощо.

Пунктами 7 та 8 Додаткової угоди №1 від 26.11.2010р. до договору сторони встановили, замовник має право виконувати деякі технологічні операції по утриманню поголівя самостійно, і відповідно співробітники замовника мають вільний доступ до приміщень, у яких утримується поголівя. Також пунктами 5 та 6 Додаткової угоди сторони встановили, що продукція тваринництва є власністю замовника, реалізується ним самостійно і замовник має право вільно вивозити вироблену продукцію та належне йому поголівя з території виконавця.

За таких обставин, здійснення замовником певних технологічних операцій по утриманню поголівя та наявність доступу найманих працівників відповідача до приміщень позивача, у яких поголівя утримувалось, не свідчить про те, що відповідачем як замовником виключно самостійно власними силами та за власний рахунок здійснювався весь комплекс робіт та послуг, необхідний для утримання поголівя ВРХ, та відсутність обовязку оплачувати ту частину роботи, яку виконував позивач. Зокрема, суд звертає увагу на те, що в наданих позивачем розрахунках до актів виконання робіт (надання послуг) витрати на корми та ветпрепарати відсутні, а заробітна плата включена лише по 3 співробітникам (що за власним твердженням відповідача очевидно недостатньо для утримання більше ніж 250 голів худоби), відповідно твердження відповідача про самостійну оплату праці доглядальникам та самостійне придбання кормів не суперечать та не виключають факт надання позивачем послуг, зазначених в актах.

Порушення відповідачем як замовником свого обовязку підписати акт наданих послуг, яке не ґрунтується на жодних обєктивно існуючих обставинах, не є підставою для звільнення відповідача від обовязку з оплати наданих послуг та відповідальності за його прострочення. До такого ж висновку дійшов Вищий господарський суд України під час розгляду справи №7/070-12 (постанова Вищого господарського суду України від 27.12.2012р. , том перший, аркуші справи 37-42), в процесі розгляду якої відповідач висував проти вимог позивача про сплату заборгованості за надані послуги аналогічні заперечення.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за надані послуги за договором за період з 01.09.2013р. по 25.02.2013р. в сумі 77944,88 грн. (24 935,46 грн. (вересень) + 31 213,36 грн. (жовтень) + 35 295,74 грн. (листопад) + 36165,30 грн. (грудень) + 37260,14 грн. (січень) + 30866,93 грн. (25 днів лютого) 12 711,42 грн. (платіжне доручення від 29.10.2012р.) 17 943,00 грн. (платіжне доручення від 27.11.2012р.) 21 345,00 грн. (платіжне доручення від 26.12.2012р.) 22 069,63 грн. (платіжне доручення від 29.01.2013р.) 22 982,00 грн. (платіжне доручення від 28.02.2013р.) 20 741,00 грн. (платіжне доручення від 27.03.2013р.) є обґрунтованою та належить до задоволення.

У звязку із простроченням основного грошового зобовязання позивач просить суд також стягнути з відповідача проценти річних та інфляційні втрати за період з 30.10.2012р. по 23.01.2015р. (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог , поданої 29.07.2015р. загалом в сумі 8043,30 грн. 3% річних та 37028,85 грн. інфляційних втрат).

Згідно частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Тому період обчислення інфляційних втрат та процентів річних починається з наступного дня після спливу строку виконання грошового зобовязання, який пунктом 3.3 Договору визначений протягом трьох банківських днів з моменту підписання Акту.

Суд бере до уваги ту обставину, що в призначенні платежу платіжних доручень, якими позивач частково оплачував послуги позивача, містяться посилання на номери рахунків, які виставлялися позивачем відповідачу для оплати, а відтак, станом на дату кожного платіжного доручення відповідач отримав вказаний рахунок та був обізнаний з його змістом та сумою, виставленою для оплати.

Разом із тим, по-перше, рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, визначеним Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки ним не фіксується господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає лише виставлення певної суми для оплати покупцю, а сам факт поставки має бути підтверджений видатковою накладною. Зазначена позиція викладена також в листах Мінфіну від 27.11.2006р. № 31-34000-20-23/25136, від 30.05.2011р. № 31-08410-07-27/13794.

По-друге, договором передбачено строк оплати саме від дати підписання Акту про надані послуги, а не від дати виставлення рахунку.

Отже, виходячи із вищевказаних положень закону та пунктів 2.2., 3.2., 3.3., 4.1.3. договору, прострочення виконання обовязку відповідачем щодо оплати наданих позивачем послуг по утриманню великої рогатої худоби у період з 01.09.2012р. по 25.02.2013р виникло після направлення позивачем і отримання відповідачем (29.01.2015р.) актів виконання робіт (надання послуг) за вказаний період разом із вимогою про сплату заборгованості від 27.01.2015р. № 27/01-15 і спливу трьох банківських днів з моменту їх отримання, тобто з 04.02.2015р., а відтак, нарахування позивачем та заявлення вимог про стягнення процентів річних та інфляційних втрат за період з 30.10.2012р. по 23.01.2015р. є необґрунтованим.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за період моменту розірвання договору 25.02.2013р. до фактичного вивезення поголівя ВРХ з території та приміщень позивача 01.09.2013р., суд зазначає наступне.

По-перше, суд відхиляє посилання позивача на укладення сторонами договору про надання послуг у спрощений спосіб шляхом обміну документами (рахунками, актами та платіжними дорученнями) в порядку частини першої ст. 207 ЦК України.

Так, укладення договору між юридичними особами передбачає перш за все вільне волевиявлення та добровільну згоду сторін з усіх істотних умов договору (частина 1 ст. 638 ЦК України), при цьому в порядку частини 3 ст. 180 ГК України сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. В даному випадку із змісту відносин сторін вбачається відсутність такої згоди, а відтак, посилання позивача на існування в цей період договору, укладеного у спрощений спосіб, не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, про відсутність згоди відповідач наголошує в усних та письмових поясненнях, а про відсутності згоди позивача свідчить відкриття виконавчого провадження за його заявою з виконання рішення суду у справі № 7/070-12. Окремо суд наголошує на відсутності погодження сторонами обов'язкових істотних умов - предмету, ціни та строку дії договору.

На виконання вказівок, які містяться у постанові Вищого господарського суду України від 23.03.2016р., які в силу ст. 111-12 ГПК України обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд дослідив можливість застосування до відносин сторін у період з 25.02.2013р. по 01.09.2013р. положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі № 6-122цс14 та від 22.01.2013р. у справі № 5006/18/12/2013/3-69г12.

Частини 2 та 3 ст. 653 ЦК України встановлюють припинення зобовязань сторін у випадку розірвання договору в судовому порядку з моменту набрання рішенням законної сили.

Судом встановлено відсутність згоди позивача та відповідача щодо істотних умов договору про надання послуг з утримання поголівя ВРХ після набрання судовим рішенням про розірвання договору законної сили, а відтак, судом встановлено відсутність існування між позивачем та відповідачем договору, укладеного у спрощений спосіб в порядку частини 1 ст. 207 ЦК України після 25.02.2013р.

Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, за відсутності укладеного договору на утримання поголівя ВРХ, тягар його утримання мав нести власник ПОА «Україна».

Однак, до моменту вивезення поголівя ВРХ з території та приміщень позивача 01.09.2013р., позивачем здійснювались витрати, повязані з процесом утримання у належному стані поголівя худоби без належних для цього правових підстав, оскільки договірні зобовязальні відносини з відповідачем як замовником послуг були припинені, а поголівя залишалося на території та у приміщеннях позивача, і утримання живих тварин є процесом необхідно безперервним.

Таким чином, відповідач за рахунок позивача зберіг кошти на утримання поголівя ВРХ у кількості 252 голів за час з 25.02.2013р. по 01.09.2013р., включаючи плату за опалення, електропостачання, корми, ветеринарні препарати, обладнання, транспортні витрати, витрати на заробітну плату спеціалістів, які обслуговують процес утримання поголівя ВРХ та відповідних приміщень у належному стані тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до відносин сторін у період з 25.02.2013р. по 01.09.2013р. вірно буде застосовувати саме положення ст. 1212 ЦК України, враховуючи наявність одночасно двох умов для такого застосування: 1) факту збереження майна (коштів) відповідача за рахунок позивача; 2) відсутності для цього правових підстав, зокрема укладеного договору як джерела зобовязальних відносин.

Разом із тим, відповідно до ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності з метою захисту своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин закон зобовязує позивача при зверненні до господарського суду довести належними та допустимими доказами наявність свого права і факт його порушення або оспорення з боку зобовязаної особи відповідача.

За відсутністю обовязку відповідача як замовника за договором: 1) прийняти за актом надані послуги; 2) за відсутності обґрунтованих заперечень цей акт підписати; 3) оплатити кошти згідно акту протягом трьох банківських днів; враховуючи те, що частину заходів по утриманню худоби замовник виконував власними силами, про що свідчать подані відповідачем документальні докази, суд приходить до висновку, що не підписані замовником акти виконання робіт (надання послуг) за відповідний період не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами розміру витрат позивача на утримання поголівя відповідача (як майна (грошових коштів), яке безпідставно зберіг відповідач за рахунок позивача).

Суд звертає увагу на те, що до кожного акту виконання робіт (надання послуг) позивачем складався розрахунок витрат по утриманню ВРХ помісячно, до якого позивачем включено амортизацію основних засобів загальновиробничого призначення, заробітну плату, прямі виробничі затрати (амортизацію основних засобів виробничого обладнання та внески на соціальні міроприємства), витрати на опалення, освітлення, водопостачання та інші послуги по утриманню виробничих приміщень.

З метою встановлення обґрунтованості вказаних розрахунків та встановлення дійсного розміру витрат позивача на утримання належного відповідачу поголівя суд ухвалою від 04.04.2016р. витребовував у позивача докази, які підтверджують надання послуг по утриманню великої рогатої худоби та інших послуг відповідачу за період з вересня 2012р. по серпень 2013р., обґрунтовують та розшифровують розмір цих витрат, зазначених в актах та рахунках на оплату (придбання кормів, вет. препаратів, оплата праці, оплата опалення, водопостачання, водовідведення тощо).

З поданих позивачем доказів (том третій, аркуші справи 20 184) не можна достовірно встановити фактичний розмір витрат на утримання поголівя у період з 25.03.2013р. по 01.09.2013р. Так, наприклад, позивачем подано копії накладних на придбання ветеринарних препаратів, копії накладних на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів (кормів), картки видачі кормів, однак, у виставлені відповідачу розрахунки витрат по утриманню ВРХ витрати на корми та ветпрепарати не включені. Позивачем подані копії особової картки та довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів працівників ДСП «ГСЦУ», а також копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за І, ІІ та ІІІ квартали 2013р., з яких вбачається розмір нарахованого та виплаченого доходу вказаним працівникам, однак, яка доля вказаних витрат позивача включена до розрахунків витрат по утриманню ВРХ і як вона визначена, позивачем не наведено. Також позивачем не наведено, яким чином, на якій підставі і у який спосіб ним розрахована амортизація та внески на соціальні міроприємства, включені до розрахунків.

За таких обставин, фактичний розмір витрат позивача на утримання поголівя відповідача (як майна (грошових коштів), яке безпідставно зберіг відповідач за рахунок позивача) в період з 25.02.2013р. по 01.09.2013р. не підтверджений належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Крім того, відповідно до пункту 3.12 постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд, приймаючи рішення, розглядає спір у справі в межах предмету позову на підставах, які визначає позивач на власний розсуд згідно частини 1 ст. 12, ст. 20 ЦК України.

Позивачем у даній справі предметом позову визначено стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги по утриманню великої рогатої худоби. Підставою позову визначено наявність між сторонами зобовязальних відносин (ст. 509 ЦК України), заснованих на письмовому договорі про надання послуг (до 25.02.2013р. викладеного у вигляді єдиного документу Договору №56/2010 про надання послуг по утриманню ВРХ, а після набрання законної сили судовим рішенням про його розірвання укладеного у спрощений спосіб (частина 1 ст. 207 ЦК України) шляхом обміну документами (з боку виконавця рахунки, Акти, розрахунки, а з боку замовника платіжні документи, якими здійснювалась часткова оплата), якими обмінялися сторони), який породжує для відповідача обовязок сплатити вартість наданих послуг на умовах та у строк, встановлений договором. Способом захисту права позивачем обрано в порядку пункту 5 частини 2 ст. 16 ЦК України примусове виконання обовязку в натурі.

Враховуючи встановлення судом факту відсутності між сторонами зобовязальних відносин заснованих на договорі про надання послуг після 25.02.2013р., позов в частині стягнення плати за послуги з утримання поголівя великої рогатої худоби за період з 25.02.2013р. по 01.09.201р. із заявлених підстав задоволенню не підлягає.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки позивача, суд вважає вимоги позивача такими, що належать до задоволення частково. Суд приймає рішення про стягнення з відповідача приватно-орендної агрофірми «Україна» на користь позивача державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» 77944,88 грн. основного боргу та, у відповідності до положень ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Виходячи із зменшеного розміру позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з врахуванням індексу інфляції в сумі 183 843,97 грн. та 8 043,30 грн. 3% річних, а всього 191 887,27 грн., позовна заява мала бути оплачена судовим збором в сумі 3837,75 грн.

Як вбачається з доданого до позовної заяви платіжного доручення від 22.05.2015р. №181, позивач сплатив судовий збір в сумі 4429,93 грн., виходячи з розміру первісних позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила, повертається за ухвалою суду, зокрема у разі зменшення розміру позовних вимог. За таких обставин, позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням про повернення зайве сплаченого судового збору в сумі 592,18 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 1, 22, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства «Головний селекційний центр України» задовольнити частково.

2. Стягнути з приватно-орендної агрофірми «Україна» (08440, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, с. Велика Каратуль, вул. Перемоги, буд. 2-А, ідентифікаційний код 03756327)

на користь Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (08401, Київська обл., м. Переяслав-Хмельницький, вул. Новокиївське шосе, буд. 1-А, ідентифікаційний код 00699945)

77944,88 грн. (сімдесят сім тисяч девятсот сорок чотири гривні вісімдесят вісім копійок) основного боргу,

1558,90 грн. (одну тисячу пятсот пятдесят вісім гривень девяносто копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині вимог в позові відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя О.В. Конюх