ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.06.16р. Справа № 904/3412/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (м. Київ) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (м.Дніпропетровськ)

до Дніпропетровського обласного військового комісаріату (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договорами про надання телекомунікаційних послуг споживачам № 92052 від 05.04.2013 та № 92052/1 від 02.06.2014 у загальному розмірі 209 702 грн. 95 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - юрисконсульт (довіреність № 2200 від 28.12.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - позивач) звернулось до господарського суду із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Дніпропетровського обласного військового комісаріату (далі - відповідач) заборгованість за договорами про надання телекомунікаційних послуг споживачам № 92052 від 05.04.2013 та № 92052/1 від 02.06.2014 у загальному розмірі 209 702 грн. 95 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 105 070 грн. 45 коп. - основний борг;

- 93 686 грн. 96 коп. - інфляційні втрати;

- 10 945 грн. 54 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань:

- за договором про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 92052 від 05.04.2013 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані в період з січня по грудень 2013 року послуги у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 24 742 грн. 50 коп.;

- за договором про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 92052/1 від 02.06.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані в період з січня по грудень 2014 року послуги у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 80 327 грн. 95 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з 21.02.2013 по 20.02.2016 у сумі 93 686 грн. 96 коп. та 3% річних за період прострочення з 21.02.2013 по 20.02.2016 у сумі 10 945 грн. 54 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 23.05.2016.

Від відповідача факсом надійшло клопотання (вх.суду 31495/16 від 23.05.2016), в якому він просить суд відкласти розгляд справи, у зв'язку з перебуванням його представника у щорічній відпустці.

Від позивача надійшла довідка (вх.суду 31582/16 від 23.05.2016), в якій він надає інформацію, що станом на 23.05.2016 заборгованість відповідача перед позивачем за спірними договорами складає 105 070 грн. 45 коп.

У судове засідання 23.05.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 23.05.2016 не з'явився, при цьому, судом було враховано наявність клопотання від відповідача про відкладення розгляд справи, яке було задоволено судом.

Ухвалою суду від 23.05.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 15.06.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 15.06.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 15.06.2016 вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 була отримана відповідачем 31.05.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 870 055).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 23.05.2016 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 23.05.2016 була надіслана на належну адресу відповідача та отримана відповідачем завчасно.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, представник позивача заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, у судовому засіданні позивач наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі. Представником позивача у судовому засіданні 15.06.2016 повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідач жодних проплат не здійснював. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, будь-яких клопотань від відповідача щодо відкладення розгляду справи протягом двох тижнів з моменту отримання ухвали суду (31.05.2016) до суду не надходило.

Представником позивача у судовому засіданні 15.06.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування. Представник позивача також повідомив, що станом на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем не змінилися, будь-яких погашень відповідач не здійснював.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 05.04.2013 між Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (далі - виконавець, оператор, позивач) та Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом (далі - абонент, замовник, відповідач) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 92052 (далі - договір-1, а.с.9-12), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується у 2013 році надавати замовнику послуги щодо передавання даних і повідомлень, а також супутні (додаткові) послуги згідно з переліком та в обсягах, замовлених замовником, які зазначені в додатках до договору, а замовник зобов'язується своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов, визначених договором та додатками до нього (пункт 1.1. договору-1)

Найменування послуг, визначені сторонами у додатках до договору (пункт 1.2. договору-1).

У пункті 10.2. договору-1 сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання і діє з 01.01.2013 до 31.12.2013, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Доказів зміни, розірвання, визнання договору-1 недійсним повністю або частково сторонами суду не надано.

Також, 02.06.2014 між Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" (далі - виконавець, оператор, позивач) та Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом (далі - абонент, замовник, відповідач) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 92052/1 (далі - договір-2, а.с.13-16), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується у 2014 році надавати замовнику послуги щодо передавання даних і повідомлень, а також супутні (додаткові) послуги згідно з переліком та в обсягах, замовлених замовником, які зазначені в додатках до договору, а замовник зобов'язується своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов, визначених договором та додатками до нього (пункт 1.1. договору-2)

Найменування послуг, визначені сторонами у додатках до договору (пункт 1.2. договору-2).

У пункті 10.2. договору-2 сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Доказів зміни, розірвання, визнання договору-2 недійсним повністю або частково сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами про надання послуг, які підпадають під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У пункті 3.1. договору-1 сторони визначили, що ціна договору становить - 18 592 грн. 93 коп., у тому числі ПДВ 3 098 грн. 82 коп.

Згідно з пунктом 3.1. договору-2 ціна договору становить - 87 200 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 14 533 грн. 33 коп.

Відповідно до пунктів 3.4. та 3.5. договорів-1,2 тарифи на послуги, щодо яких запроваджено державне регулювання, встановлюється та застосовуються відповідно до чинного законодавства України. Тарифи на інші послуги встановлюються виконавцем самостійно. Для розрахунків за договором застосовуються тарифи, що діяли на момент надання послуг. Додатково нараховується податок на додану вартість згідно з нормами чинного законодавства України. Вартість кожного з видів замовлених послуг зазначається у відповідних додатках до договору.

В пунктах 5.2. та 5.3. договорів-1,2 сторони визначили, що строк надання послуг визначається сторонами у додатках до договору; місяцем надання послуг є місця організації послуг, визначені в додатках до договору.

Кількість послуг або кількісні характеристики робіт, що виконуються за договором, визначаються сторонами в додатках до договору, що підписуються за кожним видом замовлених послуг (пункт 1.3. договорів-1,2).

Так, на виконання умов договорів-1,2 позивачем в період з січня 2013 року по грудень 2014 року було надано відповідачу послуги на загальну суму 280 247 грн. 41 коп., що підтверджується рахункам-актами за телекомунікаційні послуги за період січня 2013 року по грудень 2014 року (а.с.17-42).

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У розділі 4 договорів-1,2 сторони визначили умови щодо порядку здійснення оплати, а саме:

- розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення виконавцем рахунка-акта на оплату послуг. Цей рахунок одночасно є актом передавання-приймання наданих послуг за розрахунковий період (пункт 4.1. договорів);

- не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим, виконавець виставляє замовнику рахунок для оплати вартості наданих послуг. Розрахунковим місяцем вважається кожний календарний місяць, у межах якого надавалися послуги (пункт 4.2. договорів);

- замовник повинен оплатити рахунок за послуги не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, шляхом перерахування належної до сплати суми на поточний рахунок виконавця. Оплата послуг проводиться у національній валюті України. У разі неотримання рахунку до 10 числа місяця, що настає за розрахунковим, замовник звертається до служби розрахунків виконавця для отримання інформації про належну до сплати суму (пункт 4.3. договорів).

Так, у судовому засіданні 15.06.2016 були оглянуті оригінали реєстрів на отримання рахунків за послуги зв'язку, які містять відомості про отримання відповідачем (уповноваженою ним особою) відповідних рахунків за спірний період, а саме: з січня 2013 року по грудень 2014 року.

Крім того, відповідно до пунктів 6.1.1 договорів-1,2, замовник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані виконавцем послуги в порядку та на умовах, передбачених договором.

При цьому, в порушення вказаних умов договору, відповідач надані йому позивачем в період з січня 2013 року по грудень 2014 року послуги оплатив лише частково в сумі 175 176 грн. 96 коп. Оплата здійснювалась в період з липня 2013 року по грудень 2015 року.

Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджується, що зобов'язання щодо вчасної та повної оплати наданих в період з січня 2013 року по грудень 2014 року послуг відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 105 070 грн. 45 коп. (280 247,41 - 175 176,96). Вказане і є причиною спору.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт звірки розрахунків, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторонами зафіксований факт наявності заборгованості за 2013 рік в сумі 24 742 грн. 50 коп. (а.с.37), а також акт звірки розрахунків, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторонами зафіксований факт наявності заборгованості за 2014 рік в сумі 80 327 грн. 95 коп.

У відповіді на претензію позивача відповідач надав лист від 14.12.2015 № 6/9460, в якому на причину наявності заборгованості послався на відсутність кошторисних призначень (а.с.39).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до умов договорів, оплата здійснюється щомісячно не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строків, якості та обєму надання послуг. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг за відповідними рахунками-актами в рамках спірних правочинів, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 105 070 грн. 45 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів повної оплати наданих в період з січня 2013 року по грудень 2014 року послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 105 070 грн. 45 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договорами про надання телекомунікаційних послуг споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти № 92052 від 05.04.2013 та № 92052/1 від 02.06.2014 у відповідача перед позивачем в сумі 105 070 грн. 45 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 105 070 грн. 45 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з 21.02.2013 по 20.02.2016 у сумі 93 686 грн. 96 коп. та 3% річних за період прострочення з 21.02.2013 по 20.02.2016 у сумі 10 945 грн. 54 коп.

Під час перевірки розрахунків інфляційних втрат та 3% річних (а.с.35-36) господарським судом не встановлено порушень під час здійснення вказаних розрахунків позивачем.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 93 686 грн. 96 коп. та 3% річних в сумі 10 945 грн. 54 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведених сумах.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 209 702 грн. 95 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 3 145 грн. 54 коп. (1,5 відсотка ціни позову), а позивачем згідно з платіжним дорученням № 84494 від 21.04.2016 сплачено 3 145 грн. 55 коп.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 01 коп. (3 145,55 - 3 145,54).

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача у сумі 3 145 грн. 54 коп.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Дніпропетровського обласного військового комісаріату (49006, м.Дніпропетровськ, вулиця Шмідта, будинок 16; ідентифікаційний код 08353525) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 18; ідентифікаційний код 21560766) 105 070 грн. 45 коп. - основного боргу, 93 686 грн. 96 коп. - інфляційних втрат, 10 945 грн. 54 коп. - 3% річних, 3 145 грн. 54 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 18; ідентифікаційний код 21560766) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (49600, м. Дніпропетровськ, вулиця Херсонська, будинок 26; ідентифікаційний код 25543196) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 01 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 84494 від 21.04.2016, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2