ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р. Справа № 920/121/16

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Здоровко Л.М., судді Лакізи В.В.,

при секретарі Федосєєвій Х.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 01.02.2016р.

від відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю від 16.01.2016р.;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Сумський завод продтоварів , с. Бездрик, Сумський район, Сумська область

на рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р.

у справі № 920/121/16

за позовом Виробничо-комерційного підприємства (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) Хіммаркет , м. Суми

до Публічного акціонерного товариства «Сумський завод продтоварів», с. Бездрик, Сумський район, Сумська область

про стягнення 40570,59 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі №920/121/16 (суддя Зражевський Ю.О.) позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ Сумський завод продовольчих товарів на користь Виробничо-комерційного підприємства (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) Хіммаркет 36450,00 грн. боргу, 170,77 грн. - 3% річних та 1243,84 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог з посиланням на ст.ст. 525, 530, 640 ЦК України мотивоване доведеністю матеріалами справи факту здійснення перевезення вантажів на підставі заявок-договорів від 07.07.2015р., від 12.08.2015р., від 13.08.2015р. , від 14.08.2015р. від 21.08.2015р. та від 28.08.2015р. на суму 36450грн. та обґрунтованістю нарахування 3% річних у розмірі 170,77грн.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу за надані послуги перевезення у сумі 3500грн. рішення місцевого господарського суду мотивовано відсутністю належних доказів на їх підтвердження, оскільки заявки-договори №№104,107 та акти виконаних робіт №№126, 129 не підписані представником відповідача та не скріплені печаткою підприємства; щодо стягнення пені рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що умовами заявок-договорів не передбачено стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, а отже в силу приписів ст.343 ГК України відсутні правові підстави для її стягнення.

Крім того, місцевим господарським судом відмовлено у стягненні 3% річних у розмірі 16,39грн. з підстав часткової відмови у стягненні основної суми заборгованості.

Публічне акціонерне товариство Сумський завод продтоварів з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі №920/121/16 та прийняти нове рішення у справі з урахуванням зустрічної позовної заяви та клопотання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує на те, що місцевий господарський суд безпідставно повернув без розгляду його зустрічну позовну заяву, з якої вбачається наявність значної заборгованості позивача перед ПАТ Сумський завод продтоварів, яка виникла у звязку з втратою ВКП (у формі ТОВ) Хіммаркет товару, переданого йому для перевезення на підставі заявки-договору №112 та договору №72, а отже, на думку апелянта, місцевим господарським судом не в повній мірі досліджені всі обставини справи та порушено норми процесуального права, оскільки, зокрема, описова частина оскаржуваного рішення не містить спростування доводів відповідача щодо поданого позову та будь-яких обґрунтувань, за якими суд відхиляє клопотання та докази сторін.

09.06.2016р. апелянтом подано заяву про уточнення вимог апеляційної скарги, у якій він просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. та прийняти нове рішення, яким відмовити ВКП (у формі ТОВ) «Хіммаркет» у задоволенні позовних вимог.

Відзивом від 08.06.2016р. ВКП "Хіммаркет" заперечує проти вимог апеляційної скарги відповідача, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, прийнятим при дослідженні всіх обставин справи та з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі № 920/121/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, вважає рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі №920/121/16 законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги - безпідставними.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

07.07.2015.р, 12.08.2015р., 13.08.2015р., 14.08.2015р., 21.08.2015р., 28.08.2015р. між ВКП (у формі ТОВ) «Хіммаркет» (перевізником) та ПАТ «Сумський завод продовольчих товарів» (замовником) укладені заявки-договори №№081, 100, 101, 102, 103, 106, 108, які підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками, та у яких сторони визначили: маршрут прямування вантажу; найменування вантажу; дату та час завантаження і вивантаження; вартість перевезення, марку автомобіля, його державний номер і прізвище водія (а.с.9-16).

Позивач стверджує, що ним надані послуги з перевезення вантажу на загальну суму 39950грн., що підтверджується:

- актами надання послуг від 09.07.2015р. №88 на суму 5800грн., від 14.08.2015р. №118 на суму 4400грн., від 31.08.2015р. №119 на суму 9700грн., від 17.08.2015р. №121 на суму 4750грн., від 18.08.2015р. №122 на суму 3100грн., від 20.08.2015р. №126 на суму 1500грн., 22.08.2015р. №128 на суму 4300грн., від 28.08.2015р. №129 на суму 2000грн., від 28.08.2015р. №131 на суму 4400грн. (а.с.17-25) та

- товарно-транспортними накладними від 07.07.2015р. №П738, від 08.07.2015р. №П760, від 12.08.2015р. №Р9037, від 13.08.2015р. №01103025, від 14.08.2015р. №Р374, від 16.08.2015р. №Р9172, від 16.08.2015р. №П1213, від 17.08.2015р. №П1221, 18.08.2015р. №Р9221, від 21.08.2015р. №Р9475, від 27.08.2015р. №П1314, 27.08.2015р. №Р9716 (а.с.26-37).

25.11.2015р. ВКП (у формі ТОВ) «Хіммаркет» надіслано ПАТ «Сумський завод продтоварів» претензію від 24.11.2015р. №3, у якій просило на протязі семи календарних днів з дати її отримання провести оплату заборгованості в розмірі 39950грн. з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також підписати, скріпити печаткою і направити на його адресу один примірник заявки-договору від 18.08.2015р. №104, від 26.08.2015р. №107, актів наданих послуг від 20.08.2015р. №126 і від 28.08.2015р. №129 (а.с.38-40).

Дана претензія надіслана позивачем 25.11.2015р., про що свідчать: опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та отримана відповідачем 02.12.2015р., що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (а.с.41).

08.02.2016р. ВКП (у формі ТОВ) «Хіммаркет» звернулось до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення заборгованості в сумі 39950грн. за перевезення вантажу на підставі заявок-договорів, актів надання послуг та товарно-транспортних накладних, 433,43грн. пені та 187,16грн. 3% річних (а.с.3-42).

19.04.2016р. місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище (а.с.109-112).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості, яка утворилась у звязку з несвоєчасним виконанням грошових зобовязань, та 3% річних, нарахованих за несвоєчасне виконання прийнятих зобовязань та пені.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи статті 909 Цивільного кодексу України, відповідно якої договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що заявки-договори від 07.07.2015р. №081, від 12.08.2015р. №100, від 13.08.2015р. №101, від 14.08.2015р. №102, від 12.08.2015р. №103, від 21.08.2015р. №106, від 28.08.2015р. №108, укладені між сторонами спору, містять умови щодо: маршруту прямування вантажу; найменування вантажу; дати та часу завантаження і вивантаження; перевізної плати, марки автомобіля, його державного номеру і прізвища водія, та вони підписані сторонами та скріплені печатками підприємств (а.с.9-12, 14,16).

Проте, заявки-договори від 18.08.2015р. №104 та від 26.08.2015р. №107 не підписані відповідачем (а.с.13,15).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 11.1 затверджених наказом Міністерства транспорту України

від 14.10.1997 р. N 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за N 128/2568 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

ВКП (у формі ТОВ) «Хіммаркет» належним чином виконано прийняті на себе зобовязання з перевезення вантажу, визначеного у заявках, які підписані представниками сторін та скріплені печатками, що підтверджується належними доказами, а саме: відповідними товарно-транспортними накладними від 07.07.2015р. №П738, від 12.08.2015р. №Р9037, від 14.08.2015р. №Р374, від 16.08.2015р. №Р9172, від 17.08.2015р. №П1221, від 21.08.2015р. №Р9475, від 27.08.2015р. №П1314 та актами наданих послуг від 09.07.2015р. №88, від 14.08.2015р. №118, від 31.08.2015р. №119, від 17.08.2015р. №121, від 18.08.2015р. №122, від 22.08.2015р. №128, від 28.08.2015р. №131 на загальну суму 36450грн. (а.с.17-37).

Доказів перевезення вантажу за заявками-договорами від 18.08.2015р. №104 та від 26.08.2015р. №107, які не підписані уповноваженим представником відповідача та не скріплені печаткою юридичної особи, позивачем не надані, оскільки в матеріалах справи відсутні товарно-транспортні накладні, які б відповідали вимогам цих заявок, а саме даті та місцю завантаження та вивантаження, марці автомобіля та його номерного знаку тощо.

Крім того, акти надання послуг від 20.08.2015р. №126 та від 28.08.2015р. №129 також не підписані уповноваженим представником замовника ПАТ «Сумський завод продтоварів».

Таким чином, факт надання послуг перевезення за заявками від 18.08.2015р. №104 та від 26.08.2015р. №107 на загальну суму 3500грн. не підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні статті 34 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ПАТ «Сумський завод продовольчих товарів» на користь ВКП ТОВ «Хіммаркет» суми боргу у розмірі 36450грн. та правомірно відмовив у стягненні з відповідача боргу у розмірі 3500грн. за недоведеністю.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що оскільки статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2015р. ВКП «Хіммаркет» надіслано ПАТ «Сумський завод продтоварів» вимогу (претензію) №3, у якій просило на протязі семи днів з моменту отримання претензії провести оплату заборгованості в розмірі 39950грн. з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат (а.с.38,39).

Дана претензія надіслана позивачем 25.11.2015р. та отримана відповідачем 02.12.2015р., про що свідчать: опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та інформація, розміщена на офіційному веб-сайті Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (а.с.40,41). Таким чином, обовязок щодо виконання зобовязань щодо оплати послуг перевезення у ПАТ «Сумський завод продтоварів» виник 03.12.2015р. та повинен був бути виконаний у строк до 09.12.2015р. включно

Отже, за наявності встановленого факту прострочення ПАТ «Сумський завод продовольчих товарів» (замовником) грошового зобовязання з 10.12.2015р. за заявками-договорами від 07.07.2015р. №081, 12.08.2015р. №100, 13.08.2015р. №101, 14.08.2015р. №102, 21.08.2015р. №103, 26.08.2015р. №106, 28.08.2015р. №108 на загальну суму 36450грн. судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 10.12.2015р. по 04.02.2016р. в розмірі 170,77грн. та відмовлено у стягненні 16,39грн. 3% річних у звязку недоведеністю боргу у сумі 3500грн.

Судова колегія апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення пені у розмірі 433,43грн. з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частинами 4,5 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» ).

З матеріалів справи вбачається, що сторони не передбачили такої міри відповідальності як сплата пені за порушення виконання грошових зобовязань (строків оплати за перевезення вантажу встановленої плати) та, відповідно, не погодили її розмір, а отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення пені у розмірі 433,43грн.

Доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом безпідставно повернуто без розгляду його зустрічну позовну заяву не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки: по-перше, ухвала про повернення зустрічної позовної заяви підлягає оскарженню окремо від рішення в порядку статті 106 ГПК України, проте ухвала місцевого господарського суду від 23.02.2016р. не була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку, а отже вона набрала законної сили; по-друге, повернення зустрічної позовної заяви не позбавляє ПАТ «Сумський завод продовольчих товарів» на захист його порушеного права шляхом подання окремого позову.

Інших доводів та доказів в обґрунтування вимог апеляційної скарги ПАТ «Сумський завод продовольчих товарів» не надано.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» не підлягає до задоволення, рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі №920/121/16 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника апеляційної скарги Публічне акціонерне товариство «Сумський завод продовольчих товарів».

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумський завод продовольчих товарів» залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Сумської області від 19.04.2016р. у справі № 920/121/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 14.06.2016р.

Головуючий суддя Бородіна Л.І.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Лакіза В.В.