РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016Справа № 904/1803/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець) до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал-Пост-Експрес» (далі - Товариство) про стягнення 25 119,40 грн. збитків та 30 000 грн. моральної шкоди,

за участі представників:

позивача: не з'явились,

відповідача: Колосовського Д.М. - директора,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року Підприємець звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що діями відповідача, які полягають у втраті поштового відправлення, прийнятого для надіслання за призначенням, ним було понесені збитки у розмірі 25 119,40 грн. Таким чином, позивач на підставі статей 174, 178, 224, 225, 226 Господарського кодексу України (далі - ГК України) просив стягнути з Товариства вказану суму збитків, а також 30 000,00 грн. моральної шкоди.

Господарським судом Дніпропетровської області ухвалою від 21 березня 2016 року позовну заяву направлено за територіальною підсудністю справ до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 березня 2016 року порушено провадження у справі № 904/1803/16 та призначено її розгляд на 22 квітня 2016 року.

У судовому засіданні, призначеному на 22 квітня 2016 року, оголошено перерву до 19 травня 2016 року.

Ухвалою суду від 19 травня 2016 року продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів за клопотанням відповідача та відкладено розгляд справи на 2 червня 2016 року.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 22 квітня 2016 року. В основу заперечень Товариства покладено той факт, що між ним та позивачем відсутні будь-які правовідносини, оскільки жодних правочинів між ними укладено не було. Також представник відповідача наголосив на тому, що додана позивачем до матеріалів справи копія бланку експрес-накладної не містить інформації про отримання від Підприємця документів для надсилання за призначенням, а тому не є належним доказом того, що послуга з пересилання документів була замовлена саме у Товариства.

У судове засідання 2 червня 2016 року позивач явку свого повноважного представника не забезпечив.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про відкладення розгляду справи від 19 травня 2016 року надіслані позивачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми позивач завчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, йому надавалось достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2015 року між ОСОБА_3 (далі - Клієнт) та Підприємцем, який діє за рахунок та за дорученням товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична фірма «РТК», що в свою чергу є повіреним ДП «А.Е.Т. ДЖОІН АПІ», був укладений договір на туристичне обслуговування №38/150728-1 (далі - договір).

Як стверджує позивач, на виконання укладеного договору ним від Клієнта було отримано грошові кошти, в рахунок оплати вартості туристичних послуг, у розмірі 32 560,00 грн. Надалі, 29 липня 2015 року грошові кошти в розмірі 26 390,00 грн. були скеровані Підприємцем на користь ТОВ «Туристична фірма «РТК».

Також для отримання візи для Клієнта та членів його родини позивачем було отримано пакет документів, у тому числі й закордонні паспорти.

У своєму позові Підприємець зазначає, що 28 липня він звернувся до кур'єрської служби «Глобал-Пост-Експрес» (GlobalPost) для оформлення доставки з міста Дніпропетровська до міста Києва пакету документів для оформлення туристичної візи Клієнту. Вказаний пакет документів був адресований відділу компанії «А.Е.Т. ДЖОІН АП!» за адресою: 02121, місто Київ, Харківське шосе, 201/203-2а та мав бути доставлений отримувачу 29 липня 2015 року до 12 години.

В якості доказу прийняття відповідачем спірного пакету документів позивач надав експрес накладну № 70022042, копія якої наявна в матеріалах справи.

У визначений строк спірний пакет документів було втрачено та отримувачу доставлено не було.

У зв'язку з втратою документів, у тому числі й закордонних паспортів Клієнта, останній відмовився від договору та просив повернути грошові кошти. Оскільки позивач в добровільному порядку грошові кошти в розмірі 32 560,00 грн. Клієнту не повернув, останній звернувся з позовом до суду про стягнення вказаних грошових коштів та моральної шкоди. Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровськ від 11 листопада 2015 року в справі № 204/6436/15-ц позовні вимоги Клієнта було задоволено частково та стягнуто з Підприємця 32 560,00 грн. вартості туристичних послуг, 1 000,00 грн. моральної шкоди та 487,20 грн. судових витрат. Присуджені грошові кошти були сплачені позивачем на користь Клієнта 1 грудня 2015 року в повному обсязі, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія відповідної розписки, складеної Клієнтом.

Стверджуючи, що втрата спірного пакету документів сталась з вини відповідача, Підприємець звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з Товариства суму збитків в розмірі 25 119,40 грн. та 30 000,00 грн. моральної шкоди. Розмір збитків за розрахунком позивача складається з суми грошових коштів, присуджених до стягнення з Підприємця вищевказаним рішенням суду, за вирахуванням 10 110,00 грн., повернутих ТОВ «Турфірма РТК», як довірителем за договором доручення. Також до складу заявлених збитків Підприємцем включено 75,00 грн. (60,00 грн. вартість послуг доставки = 25 % вартості послуг) та 1 107,20 грн. вартість понесених витрат на відновлення втрачених закордонних паспортів Клієнта.

У свою чергу Товариство, заперечуючи проти позову, зауважило, що ним не було здійснено приймання жодного пакету документів від позивача і послуги Підприємцю по пересиланню документів 28 липня 2015 року відповідачем не надавались. Крім того, жодних правочинів між сторонами укладено не було.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 2 статті 22 ЦК України).

Частиною 1 статті 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до статті 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями статті 43 ГПК України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Однак зі змісту наданої позивачем копії експрес накладної № 70022042 вбачається, що в даному документі відсутні будь-які відомості про те, що спірне пересилання було здійснено саме Товариством, а замовником таких послуг є позивач. Також в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт виникнення правовідносин між Підприємцем та відповідачем щодо спірного пересилання документів, а саме: відповідного договору на здійснення пересилання та доказів перерахування оплати цих послуг позивачем на рахунок Товариства. Водночас докази укладання між сторонами будь-яких інших правочинів в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія листа позивача від 30 липня 2015 року, адресованого директору компанії «Велтекс», зі змісту якого вбачається, що 28 липня 2015 року Підприємцем було здійснено виклик кур'єра компанії «Ветекс» за телефоном 050-766-57-40 для оформлення термінового замовлення спірної доставки документів до міста Києва 29 липня 2015 до 12 години.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що Підприємцем не доведено належними та допустимим доказами всіх необхідних складових завданих йому збитків, а саме: наявності будь-яких правовідносин із відповідачем, вини Товариства та причинно-наслідкового зв'язку між його діями та завданими збитками, з якими законодавець пов'язує можливість покладення на відповідача обов'язку відшкодувати збитки позивачу. За таких обставин вищезазначена вимога не підлягає задоволенню.

Суд звертає також увагу на те, що за преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів», на який Підприємець посилається в своєму позові, вказаний нормативний акт регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За приписами пункту 22 статті 1 вказаного Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

З'ясувавши всі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у ній доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення суми збитків не підлягає задоволенню в зв'язку з її необґрунтованістю.

Мотивуючи свою вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. позивач посилався на те, що внаслідок втрати відповідачем пакету документів Підприємець був позбавлений тривалий час виконувати свої посадові обов'язки.

Самостійним способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до пункту 9 частини 2 статті 16 ЦК України є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди також підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому втрат немайнового характеру, а також докази наявності причинного зв'язку між понесеною ним шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, у зв'язку з чим вимога Підприємця про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

На підставі положень статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 червня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко