ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.06.16р. Справа № 904/2556/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз", м. Кривий Ріг

про стягнення 5 538 451,81 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Найдьонова Я.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю №14-138 від 13.05.14р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" (далі - відповідач) про стягнення 5 538 451,81 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 13-417-ПР від 31.01.13р., в частині вчасних розрахунків за поставлений природний газ.

Ухвалою господарського суду від 06.04.16р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 19.05.16р.

Ухвалою господарського суду від 19.05.16р. відкладено судове засідання на 06.06.16р.

Ухвалою господарського суду від 06.06.16р. продовжено строк розгляду спору по суті до 21.06.16р. включно; відкладено судове засідання на 13.06.16р.

13.06.16р. повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи повноважний представник відповідача повідомлений належним чином, що підтверджує протокол судового засідання від 06.06.16р.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає за можливе розглядати справу без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 13.06.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.13р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-417-ПР (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач зобовязується передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ (надалі - газ), а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб'єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що позивач передає відповідачеві у 2013 році газ в обсязі до 47420,000 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів.

Як зазначено у п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язується надати позивачеві підписані та скріплені печатками відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути відповідачеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмові від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Кількість газу, яка подається відповідачеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів відповідача (п. 4.1. Договору).

За приписами п. 5.1 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ установлюється НКРЕ.

У п. 5.2 Договору зазначено про те, що ціна за 1000 куб.м газу становить 3 509,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом, крім того податку на додану вартість за ставкою - 20%.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 3 509,00 грн., крім того ПДВ 20% - 6701,70 грн., всього з ПДВ - 4 210,80 грн.

Положеннями п. 6.1 Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

За невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п. 9.2 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 роки.

Цей Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.13р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.13р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (п. 11 Договору).

10.07.13р., 31.12.13р., 28.04.14р., 15.05.14р., 05.09.14р., 10.11.14р., 08.12.14р., 22.12.14р., 05.02.15р., 10.03.15р., 23.03.15р., 03.04.15р., 06.04.15р., 07.05.15р., 03.06.15р., 19.06.15р. між сторонами були укладені Додаткові угоди до вищезазначеного Договору, якими були внесені зміни щодо вартості переданого природного газу та інше.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору, позивач передав у власність відповідача передбачений Договором газ на загальну суму 106 304 893,22 грн., що підтверджують відповідні Акт приймання-передачі природного газу (а.с. 39-45).

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач за поставлений природний газ розрахувався з порушенням строків встановлених п. 6.1. Договору.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по Договору, в частині своєчасного розрахунку за отриманий природний газ, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України були нараховані інфляційні втрати у розмірі 4 871 639,20 грн. та 3% річних у розмірі 666812,60 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 4 871 639,20 грн. та 3% річних у розмірі 666 812,60 грн., а всього 5 538 451,81 грн.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з того, що строк виконання відповідачем зобов'язань по спірним Актам приймання-передачі природного газу наразі не настав, оскільки підписані з боку позивача ОСОБА_2 для здійснення остаточного розрахунку до відповідача не надходили.

Як вказує відповідач, позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту надіслання відповідачу підписаних зі свого боку актів приймання-передачі газу за розрахунковий період, таким чином визначити фактичний період прострочення відповідачем зобов'язань за вищевказаним Договором неможливо.

Відповідач зауважує, що обов'язок провести остаточний розрахунок виникає не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним за умови, що до цього часу відповідач отримає підписані обома сторонами акт приймання-передачі природного газу.

Факт оплати відповідачем за отриманий газ, як вважає відповідач, не свідчить про настання строку оплати, а підтверджує лише виконання відповідачем зобов'язань щодо поточної оплати, як передбачено у п. 6.1. Договору.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст.692 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положенням статті 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 4871 639,20 грн. та 3% річних у розмірі 666 812,60 грн.

Розрахунок інфляційних витрат судом перевірений та визнаний таким, що зроблений вірно та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розрахунку 3% річних, то суд вважає, що він зроблений невірно, оскільки день фактичної сплати заборгованості не повинен включатися в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних (п. 1.9. постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Після перерахунку проведеного судом, з урахування вищевказаного висновку, 3% річних складають 659 557,00 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 659 557,00 грн.

Господарський суд не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві та доповненнях до нього, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо в зобовязанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (дату).

Спірний Договір є двостороннім правочином, за змістом якого позивач взяв на себе обовязок поставити природний газ відповідачу, а останній в свою чергу взяв на себе обовязок прийняти та оплатити отриманий природний газ на умовах та в строки встановлені договором.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України.

Обсяги запланованого постачання природного газу щодо кожного місяця за період постачання встановлено у п. 2.1 Договору.

Право власності на газ переходить від позивача до відповідача в пунктах приймання-передачі (п.3.1 Договору).

Згідно з п. 4.1 Договору кількість газу, яка подається відповідачеві визначається за показниками комерційних вузлів обліку газу відповідача.

Положеннями п. 6.1 Договору, з урахуванням внесених додатковою угодою № 3 від 28.04.14р. змін, передбачено, що оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється відповідачем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Отже, пункт 6.1. Договору не повязує обовязок відповідача сплачувати помісячно за отриманий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, з датою оформлення відповідного акту приймання-передачі природного газу.

Тобто, прострочка грошового зобовязання відповідача за Договором не повязана з часом підписання відповідного акту.

Таким чином, умовами Договору встановлено як заплановані обсяги постачання природного газу у щомісячні періоди, його ціну, так і обовязок саме відповідача розраховувати кількість отриманого газу виходячи з показників лічильників.

Відтак, відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для проведення відповідних розрахунків.

ОСОБА_2 приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу та відповідно до п. 3.4. Договору є підставою саме для остаточних розрахунків між сторонами.

Таким чином, умовами Договору жодним чином не повязуються дата підписання акту приймання-передачі природного газу з датою розрахунку по кожному з періодів постачання. В свою чергу позивачем були своєчасно та у повному обсязі виконані взяті на себе зобовязання з поставки газу.

Згідно з статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановленні договором або законом.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивачем були своєчасно та у повному обсязі виконані взяті на себе зобовязання з поставки газу, господарський суд прийшов до висновку, що відсутність підписаних актів прийому-передачі не є підтвердженням прострочення кредитора, оскільки умовами договору жодним чином не повязуються дата підписання акту приймання-передачі природного газу з датою розрахунку по кожному з періодів постачання.

Аналогічна правова позиція щодо несвоєчасності підписання актів приймання-передачі природного газу викладена у постанові Вищого господарського суду України від 13.11.14р. по справі № 924/943/14 та у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.01.16р. по справі № 904/6721/15, у яких зазначено, що у судів не було підстав для висновку про те, що час підписання сторонами у справі відповідного акту впливає на момент виникнення прострочки за грошовими зобовязаннями.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" (50051, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, Дзержинський район, пр. Металургів, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд. 6, ) інфляційні втрати у розмірі 4 871 639,20 грн. (чотири мільйона вісімсот сімдесят одна тисяча шістсот тридцять дев'ять грн. 20 коп.), 3% річних у розмірі 659 557,00 грн. (шістсот п'ятдесят дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят сім грн. 00 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 82 967,95 грн. (вісімдесят дві тисячі дев'ятсот шістдесят сім грн. 95коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 13.06.16р.

Суддя ОСОБА_3