КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа№ 910/13806/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Сітайло Л.Г.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача Лебідь О.П., дов. від 02.11.2015 б/н,

від відповідача Дрюков О.В., дов. від 13.04.2016 б/н,

від третьої особи 1 не з'явився,

від третьої особи 2 не з'явився,

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медгарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 (підписане 17.09.2015)

у справі №910/13806/15 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медгарант»

до Державного науково-дослідного інституту фізичної культури і спорту

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1. Міністерство молоді та спорту України

2. Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва

про стягнення 4 514 686,58 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Медгарант» (далі - ТОВ «Медгарант», або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного науково-дослідного інституту фізичної культури і спорту (далі - ДНДІФКС, або відповідач) про стягнення 2 431 700 грн основного боргу, 92 584,67 грн пені, 1 744 367,17 грн інфляційних втрат та 246 034,74 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2015, з урахуванням ухвали від 07.09.2015, залучено в процесуальному статусі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство молоді та спорту України (далі - Міністерство, або третя особа 1) та Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва (далі - Управління, або третя особа 2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі № 910/13806/15 позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 431 700 грн заборгованості та 48 634 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовлено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в сумі 2 431 700,00 грн.

В частині позовної вимоги про стягнення пені в сумі 92 584,67 грн суд відмовив з тих підстав, що строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у даному спорі, сплив.

В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд першої інстанції також відмовив з тих підстав, що відповідачем не було здійснено користування грошовими коштами, які належать відповідачу, з огляду на те, що виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором прямо залежить від належного бюджетного фінансування.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 744 367, 17 грн інфляційних втрат, 246 034, 74 грн 3% річних та прийняти в цій частині нове, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач є бюджетною установою та фінансується за рахунок Державного бюджету України. Кошти, які не були сплачені апелянту та в кінці 2011 року повернулись до бюджету, в подальшому виділялись відповідачу, зокрема, на фінансування його діяльності. Відтак оскільки місцевим господарським судом було встановлено факт прострочення виконання зобов'язання, то до спірних правовідносин, на думку скаржника, слід застосовувати ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Апелянт також вказує на те, що наявність бюджетного фінансування законодавчо не визначено тією обставиною, що звільняє від виконання зобов'язань, а тому не може братись судом до уваги.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/13806/15 за апеляційною скаргою ТОВ «Медгарант» визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М. (головуючий суддя), Шаптала Є.Ю., Самсін Р.І.

В подальшому, склад суду неодноразово змінювався.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2016 №09-52/904/16 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ» відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50, пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/13806/15 у зв'язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Скрипки І.М. на лікарняному.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2016 для розгляду справи №910/13806/15 за апеляційною скаргою ТОВ «Медгарант» визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Рябуха В.І. (головуючий суддя), Калатай Н.Ф., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2016 вказаною вище колегією суддів прийнято апеляційну скаргу у справі №910/13806/15 до свого провадження, розгляд скарги призначено на 25.05.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2016 розгляд скарги відкладено на 15.06.2016.

14.06.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.

Розпорядженням від 15.06.2016 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. на лікарняному.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 15.06.2016, в зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. на лікарняному, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Рябуха В.І., судді: Ропій Л.М., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ «Медгарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі №910/13806/15.

15.06.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та виклик третьої особи.

У судовому засіданні 15.06.2016 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 744 367, 17 грн інфляційних втрат та 246 034, 74 грн 3% річних скасувати та прийняти в цій частині нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення 2 431 700 грн та прийняти в цій частині нове, яким в задоволенні позову відмовити. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились. Про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Порадившись, колегія суддів дійшла висновку відмовити у задоволенні заявленого клопотання про виклик у судове засідання третьої особи 2 з огляду на таке.

Стаття 30 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачає, що в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

З наявних у справі повідомлень про вручення поштових відправлень вбачається, що Управління про залучення його в якості третьої особи та необхідність подати письмові пояснення по суті спору було обізнане ще з 10.08.2015.

Однак, вказаний учасник судового процесу вимог ухвал суду не виконав, письмові пояснення як в суді першої так і другої інстанцій не подав.

З огляду на викладене вище, скарга розглядається за наявними в справі №910/13806/15 матеріалами.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Медгарант» (постачальник) та Державним науково-дослідним інститутом фізичної культури і спорту (замовник) укладено договір поставки № 2011/11/25-1 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язується у 2011 році поставити замовнику продукцію: код ДКПП 33.10.1, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити її на умовах, визначених даним договором.

Найменування (номенклатура, асортимент) та кількість продукції, що постачається, визначається у додатку №1 «Технічні вимоги» та додатку №2 «Розрахунок вартості» (п. 1.2 договору).

Відповідно до п.3.1 договору ціна угоди становить 3 724 850,00 грн з ПДВ.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що замовник здійснює оплату поставленої продукції згідно пред'явленого постачальником рахунка протягом 10 календарних днів після підписання сторонами акта приймання-передачі та видаткової накладної.

29.12.2011 між сторонами підписано додаткову угоду №1, в якій сторони досягли згоди додати п.4.3 розд. IV Порядок здійснення оплати у наступній редакції: «У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані товари здійснюється протягом 10 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного асигнування на свій рахунок».

Згідно з п.5.1 договору терміни постачання: листопад - грудень 2011.

У п.11.1 договору, в редакції додаткової угоди від 05.11.2013 №4, вказано, що договір набирає чинності з 25.11.2011 і діє до 31.12.2014.

Строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.11.1 цього договору, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з умовами даного договору (п.11.2 договору, в редакції додаткової угоди від 29.12.2011 №1).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Частинами 1, 2 ст.712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 663 ЦК України визначає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 3 724 850 грн, що підтверджується копіями видаткових накладних від 21.12.2011 №MG1/-01030, від 21.12.2011 №MG1/-01031, від 28.12.2011 №MG1/-01074 та від 28.12.2011 №MG1/-01080,

Підписанням видаткових накладних, які є первинними обліковими документами, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», сторони зафіксували факт здійснення господарських операцій, які є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Частина 1 ст.691 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось вище, замовник здійснює оплату поставленої продукції згідно пред'явленого постачальником рахунка протягом 10 календарних днів після підписання сторонами акта приймання-передачі та видаткової накладної.

Враховуючи зміст укладеного між сторонами правочину, виходячи з відсутності проведеної відповідачем оплати, строк, протягом якого покупець зобов'язаний виконати обов'язок по сплаті постачальнику вартості отриманого товару, настав.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, відповідач свої зобов'язання в частині оплати поставленої продукції належним чином не виконав, у зв'язку з чим в останнього утворилась заборгованість в сумі 2 431 700 грн. Тому позовна вимога про стягнення з відповідача 2 431 700 грн боргу обґрунтовано задоволена судом першої інстанції.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача пені, колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ТОВ «Медгарант» нараховує ДНДІФКС пеню з 11.01.2012 по 11.07.2012 в сумі 92 584,67 грн.

В статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України).

Пунктом 8.3 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання замовником обов'язків за цим договором з оплати належним чином поставленої продукції, він сплачує постачальнику неустойку у розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення та відшкодовує збитки у повному обсязі, якщо не доведе, що порушення договору сталось не з його вини.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, враховуючи строк протягом якого відповідач мав виконати грошове зобов'язання (протягом 10 календарних днів після підписання сторонами акта приймання-передачі та видаткової накладної), строк протягом якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені, зокрема, за останніми видатковими накладними має обраховуватись з 06.01.2012 по 06.07.2012.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Отже, оскільки позивач звернувся з позовом 29.05.2015 (згідно відмітки штемпеля на поштовому конверті), строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої з 11.01.2012 по 11.07.2012, сплив.

З огляду на викладене вище, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 92 584,67 грн задоволенню не підлягає, як така, що заявлена з пропущенням строку позовної давності.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 744 367,17 грн інфляційних втрат та 246 034,74 грн 3% річних, колегія суддів зазначає таке.

Частина 2 ст.625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14).

Як зазначалось вище умовами договору визначено, що у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані товари здійснюється протягом 10 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного асигнування на свій рахунок.

Пункт 8.4 договору визначає, що замовник звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків за цим договором, що стосується оплати поставленої постачальником продукції, у випадку затримки або припинення фінансування видатків Державного бюджету.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Виходячи з положень чинного законодавства та умов договору, сторони погодили саме такі умови оплати товару, оскільки розуміли, що відповідач є науковою установою галузі фізичної культури і спорту державної форми власності (п.п.1.1 Статуту ДНДІФКС, затвердженого наказом Державної служби молоді та спорту України від 04.07.2012 №2910) та фінансується за рахунок державних коштів.

Згідно з п.2.4 Порядку обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України, що затверджений наказом Державного казначейства України від 09.08.2004 №136 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) за бюджетними фінансовими зобов'язаннями, які виникають у процесі виконання кошторису, розпорядники бюджетних коштів протягом 7 робочих днів з дати виникнення бюджетного фінансового зобов'язання, але не пізніше останнього робочого дня місяця подають до відповідного органу Державного казначейства України Реєстр бюджетних фінансових зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів (далі - Реєстр фінансових зобов'язань) (додаток 2) на паперових (у двох примірниках) та електронних носіях, а також оригінали документів або їх копії, засвідчені в установленому порядку, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання та бюджетного фінансового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2011 ДНДІФКС подав до УДК у Печерському районі м. Києва та зареєстрував реєстр бюджетних фінансових зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів за №72 разом з платіжними дорученнями від 29.12.2011 №210, №211 на перерахування 400 000 грн та 2 031 700 грн відповідно, як оплату за договором.

Згідно виписки з рахунка з урахуванням КЕКВ (рахунок №3140) за 27.12.2011 вихідний залишок по всімхКЕКВ відповідача становив 0,00 грн.

З листа Міністерства від 28.07.2015 №6102/6-1 вбачається, що Законом України від 16.01.2004 №719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» ДНДІФКС були передбачені видатки за КПКВК 3401040 «Фундаментальні та прикладні наукові дослідження у сфері молоді та спорту» у сумі 6 113,6 тис. грн., з них КЕКВ 3210 «Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» - 2 511,1 тис. грн. для погашення кредиторської заборгованості. Відповідно до Закону України від 27.03.2014 №1165-VII «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» та довідки Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №369 відбулось скорочення видатків у сумі 2 772,8 тис. грн., в т.ч. видатки за КЕКВ «Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» - 2 511,1 тис. грн., які були передбачені відповідачу. При складанні бюджетного запиту на 2015 рік за КПКВК 3401040 «Фундаментальні та прикладні наукові дослідження у сфері молоді та спорту» була заявлена додаткова потреба у видатках у обсязі 2 511,1 тис. грн. Однак, Законом України від 28.12.2014 №80-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за відповідною програмою видатки для погашення зазначеної заборгованості не передбачені».

Відповідно до даних бухгалтерського обліку про заборгованість за бюджетними коштами (форма 7д, баланс) станом на 01.07.2015 (том І, а.с.105-107) за КПКВК 3401040 КЕКВ 3210 обліковується кредиторська заборгованість на загальну суму 2 511 050 грн.

Відтак, приймаючи до уваги наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правові підстави для визнання відповідача таким, що порушив грошове зобов'язання і як наслідок стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних, відсутні.

Враховуючи зазначене, виходячи з заявлених позивачем вимог та наведених ним заперечень, з огляду на наявні у справі докази та встановлені судом обставини, доводи апелянта спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медгарант» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 у справі №910/13806/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/13806/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Л.Г. Сітайло

Л.М. Ропій