ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2016 р.Справа № 922/925/16

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аріт К.В.
при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, м.Краматорськ в інтересах держави в особі : 1. Міністерства оборони України, м.Київ; 2. Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова, м.Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківський університет Повітряних сил ім.І.Кожедуба, м.Харків
до 1. Військової частини НОМЕР_1 , м.Чугуїв Харківської області, 2. Приватного підприємства Агрофірма "Пришибська", с.Пришиб Харківської області
про визнання недійсним договору
за участю представників:
прокурора - Чалого М.Г. (посв.№036334 від 17.11.2015 року);

позивача-1 - Мазур Л.Б. (дов. №220/814/д від 30.12.2015 року);

позивача-2 - Мальцевої Р.К. (дов.№2665 від 25.05.2016 року);

відповідача-1 - Власенко К.О. (дов.№148/9/18/17 від 11.01.2016 року), Тлепова І.Є. (дов.б/н від 11.01.2016 року), Краснокутського О.В. (дов.№148/9/18/28 від 11.01.2016);

відповідача-2 - Демура І.Б. (дов. б/н від 21.11.2015 року);

3-ої особи - Красько С.Ю. (дов.№ 350/176/24-34/814 від 01.12.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

28.03.2016 р. заступник військового прокурора сил антитерористичної операції в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним договору №7 від 16.09.2013 р. "Про спільний обробок землі", укладений між військовою частиною НОМЕР_1 (відповідач-1) та Приватним підприємством Агрофірмою "Пришибська" (відповідач-2).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.03.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.04.2016р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2016 р. було відкладено розгляд справи на 12.05.2016 р.

В судовому засіданні 12.05.2016 р. було оголошено перерву до 23.05.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2016 р. було продовжено строк розгляду спору по 13.06.2016 р. включно, та відкладено розгляд справи на 07.06.2016 р.,

У судовому засіданні 07.06.2016 р. було оголошено перерву до 08.06.2016 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.06.2016 р. було відмовлено в задоволенні клопотань про призначення колегії та витребування доказів, та відкладено розгляд справи на 13.06.2016 р.

13.06.2016 р. відповідач-1 надав відзив (вх.№19396), в якому проти позову заперечував, посилаючись на судову практику за аналогічними справами.

Судом були досліджені та долучені до справи надані документи.

У судовому засіданні 13.06.2016 р. прокурор та позивачі позов підтримували, просили суд його задовольнити.

У судовому засіданні 13.06.2016 р. відповідачі проти позову заперечували, з підстав зазначених у відзивах.

У судовому засіданні 13.06.2016 р. 3-я особа покладалася на розсуд суду щодо прийняття рішення по справі.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, встановив наступне.

У відповідності з положеннями ст.121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.36-1 Закону України Про прокуратуру, представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь - якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, є що знаходяться на території України, природні ресурси його континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до положення «Про квартирно-експлуатаційний відділу м. Харків» (далі-Положення), затвердженого наказом начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 15.04.2013 №61 КЕВ м.Харків, є державною військовою бюджетною установою.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що є підстави для представництва прокуратурою інтересів держави у суді згідно з ч.2 ст.121 Конституції України.

16.09.2013 року військовою частиною НОМЕР_1 (відповідачем-1) укладено договір №7 із відповідачем-2 - Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Пришибська» (правонаступником якого є Приватне підприємство Агрофірма «Пришибська», далі по тексту - ПП Агрофірма «Пришибська») про спільний обробіток землі на земельній ділянці, де розташована військова частина НОМЕР_1 .

Відповідно до п.п.1.1. та 3.1. вказаного договору військова частина НОМЕР_1 з метою залучення додаткових джерел фінансування та життєдіяльності військової частини передала ПП Агрофірма «Пришибська» право користування частиною земельної ділянки площею 469 га військового містечка №265 в строкове платне користування терміном на 3 сільськогосподарських років - до 2016 року включно.

Предметом договору п.1.1 визначено сумісне використання земель оборони з метою вирощування зернових культур.

Прокурор вважає, що зазначений договір не відповідає вимогам закону та просить визнати його недійсним, з наступних підстав.

По-перше, прокурор зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не є безпосереднім землекористувачем спірної земельної ділянки, виходячи з наступного: відповідно до Державного акту на право постійного користування землею Б № 047623 у 1990 році за Харківським Вищим військовим авіаційним училищем льотчиків ім. С.І. Грицівця (далі - ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця) як землекористувачем закріплені в безстрокове і безоплатне користування 3069,2га.

Суд не погоджується з таким твердженням, виходячи з наступного.

Прокурором не враховано, що на час видачі державного акту на право користування землею Б №047623 (1990 рік) діяв Земельний кодекс Української РСР (1977 року), відповідно до якого надання земельних ділянок у користування та видача правовстановлюючих документів на земельні ділянки здійснюється на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної, сільської Рад депутатів трудящих (ст.16,20).

Відповідно до ст.20 Земельного кодексу Української РСР (1977 року), який діяв на час видачі державного акту, право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Готвальдівської районної (міської) Ради депутатів трудящих від 03.04.1990 року №98 «О видаче государственного акта на право пользования землей полигона ХВВАУЛ им.С.И. Грицевца Готвальдовського района Харьковской области» (додаток №1) земельний акт виготовлявся на полігон ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, який розташований в Готвальдівському районі (з серпня 1990 року Зміївський район Харківської області).

Тобто, із вищевказаного рішення можна зробити висновок про те що землекористувач на час виготовлення державного акту на право користування землею (1990 рік) знаходився в Готвальдівському районі Харківської області та що державний акт виготовлявся саме на полігон ХВВАУЛ (для довідки: ХВВАУЛ ім.С.І.Грицівця в 1990 році знаходився у місті Харків, вул.Тархова 4, на цей час правонаступник ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця Харківський університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуба знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

З витягу з історичної довідки 134 авіаційного полігона « ІНФОРМАЦІЯ_1 » військової частини НОМЕР_1 (умовне найменування військова частина НОМЕР_2 ) від 25.02.2013 року №1/9/18/212 можна дійти висновку що полігоном ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця в 1990 році була військова частина НОМЕР_2 , яка на той час була юридичною особою, мала свою печатку та реквізити в банку. В 2000 році військова частина НОМЕР_2 була перейменована в військову частину НОМЕР_3 . В 2006 році військова частина НОМЕР_3 була розформована, правонаступником військової частини НОМЕР_3 визначено військову частину НОМЕР_1 , м.Чугуїв .

Це ствердження також підтверджується довідкою начальника ХУПС від 17.12.2015 року №350/176/25-20/57 (хоча, прокурор помилково визначив ХУПС правонаступником, тобто, фактичним землекористувачем спірної земельної ділянки) (додаток №3) та довідкою ТВО начальника управління оборонного планування штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 06.01.2016 року №350/106/1/14.

Окрім того, враховуючи технічну помилку, яка була допущена під час виготовлення документації на земельну ділянку (виявлена комісією Міністерства оборони під час перевірки скарги ТВО директора ДП «Благодатне») та для уникнення непорозумінь у подальшому (до виготовлення нового земельного акту) Міністром оборони України було прийнято рішення про передачу фактичному землекористувачу- військовій частині НОМЕР_1 в експлуатацію військового містечка №265 разом з земельною ділянкою площею 3069,2 га по акту прийому-передачі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в Державному акті на право користування землею серії Б №047623, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №62, була допущена помилка, а саме в назві землекористувача вказано ХВВАУЛ ім.С.І.Грицівця, а в рішенні виконавчого комітету Готвальдівської районної ради депутатів трудящих про видачу державного акту вказано вірно - полігон ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, правонаступником якого є військова частина НОМЕР_1 .

По-друге, прокурор зазначає, що відповідач-1 не мав права укладати спірний договір через відсутність порядку (дозволу) на використання земель оборони у розумінні ст.4 Закону України «Про використання земель оборони».

Суд не погоджується з таким твердженням, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

На час розгляду справи постанова Кабінету Міністрів України, якою визначено порядок дозволу вирощувати на землях оборони фізичним або юридичним особам сільськогосподарські культури відсутня.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» №1934 XII від 6.12.1991 р., Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.

Згідно з Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» № 1076 XIV від 21.09.1999 року ст.1 «Господарська діяльність ЗСУ - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організації ЗСУ (далі військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передача в оренду рухомого та нерухомого майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку визначених цим Законом».

Згідно з положеннями Земельного кодексу України (ст.77,115) та Закону України «Про використання земель оборони» №1345 IV від 27.11.2003 року ст.3 «Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуації, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах (відповідно до п.3.40.2 Настанови з полігонної служби Повітряних Сил України - зоною безпеки полігона називається площа, яка знаходиться між межами полігона і його робочої зон. Зона безпеки призначена для захисту особового складу полігону та захисту населення від негативних наслідків бойової підготовки. Саме зона безпеки слугує необхідною умовою діяльності військового полігону - реалізації навчальних заходів), ст.4 «Військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади й в порядку, визначеному КМУ можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування».

Згідно з вимогами Постанови КМУ від 3 травня 2000 року №749 «Про затвердження порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України (цей порядок визначає механізм реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України) та наказу Міністра оборони України від 12.11.2007 року №635 «Про затвердження Положення про порядок ведення реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності» (додаток 2) військова частина отримала Свідоцтво про реєстрацію військової частини НОМЕР_1 як суб`єкта господарської діяльності №118 від 8.11.2011 року (додаток 3).

В Постанові КМУ від 25 липня 2000 року №1171 «Про затвердження переліку видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України" перший від діяльності - вирощування зернових та технічних культур, код 01.11.

В Постанові КМУ від 30 вересня 2015 року №769 «Про внесення змін до переліку видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України перший від діяльності також - вирощування зернових та технічних культур, код згідно з КВЕД 01.11).

Крім того, у 2013 році військова частина НОМЕР_1 виконуючи окреме невідкладне доручення заступника Начальника Генерального штабу генерала-лейтенанта Муженко В.М. (яке було прийнято за результатами наради під керівництвом Міністра оборони України щодо ефективного використання земель оборони військових полігонів Збройних Сил України в сільськогосподарських цілях) в термін до 01.10.2013 року уклала два договори на спільний обробіток землі.

Відповідно до даного доручення була визначена та погоджена площа полігона (яка буде виділятись під засів сільськогосподарських культур) з посадовими особами Міністерства оборони - Головним КЕУ ЗСУ, логістикою Командування Повітряних Сил, управлінням бойової підготовки Командування Повітряних Сил, управлінням полігонної служби Командування Повітряних Сил, Харківським університетом Повітряних сил, КЕВ м.Харків (додаток 5).

Оспорюваний Договір погоджений: Зміївською районною державною адміністрацією, Комсомольською селищною радою, КЕВ міста Харкова, помічником командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи, помічником командира в/ч НОМЕР_1 - начальником фінансово-економічної служби, начальником КЕС в/ч НОМЕР_1 .

З Департаментом економічної діяльності були погоджені цінові показники в залежності від територіального розміщення полігонів.

Відповідно до розпорядження Міністра оборони України 80% коштів, отриманих від господарської діяльності перераховується на спеціальний реєстраційний рахунок за бюджетною програмою «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців ЗСУ (КПКВ 2101190, код 25010200)», це також підтверджує телеграмою від 23.10.2013 року №350/176/7/359/301 заступника начальника Харківського університету Повітряних Сил з тилу.

Інші 20% коштів використовуються військовою частиною відповідно до вимог законів України від 24.03.1999 року №548 XIV, №549 XIV, №550 XIV, №551 XIV (розділ 2 ст.59 ефективно використовувати навчально-матеріальну базу, спрямовувати кошти та матеріальні засоби на вдосконалення цієї бази), на підставі кошторису доходів та видатків якій затверджений Командувачем Повітряних.

Також, суд враховує, що Міністерством оборони України, як центральним органом виконавчої влади і військового управління наказ про припинення господарської діяльності в/ч НОМЕР_1 та розірвання договорів з суб`єктами господарювання не видавався.

По-третє, прокурор зазначає про нецільове використання землі.

Відповідно до п.п.36, 38, 39 «Порядку надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями», затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок. Ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам за погодженням відповідних заступників Міністра оборони України, або командуючих військами військових округів.

Цільове призначення земель, наданих військовим полігонам Збройних Сил України, випливає із визначення земель оборони (ст.77 Земельного кодексу України). В даному випадку вони повинні забезпечувати розміщення і постійну діяльність військових полігонів, в межах яких військово-навчальні заклади проводять навчальні заходи. Згідно з вимогами наказів Міністра оборони та Командувача Повітряних Сил територія полігону складається з двох зон (робоча зона та зона безпеки), що відповідає вимогам ч.1 ст.115 Земельного кодексу України. Згідно з цією нормою, зони особливого режиму використання земель створюються для забезпечення функціонування військових об`єктів (збереження озброєння, військової техніки, та іншого військового майна, для захисту населення, особового складу полігона від наслідків застосування авіаційних засобів ураження, а також захисту місцевого населення та навколишнього середовища від впливу аварійних ситуації, стихійних лих та пожеж, які виникають на цих об`єктах. Якщо в робочої зоні здійснюється бойове застосування (пуски ракет, бомбометання, відстріл артилерійської зброї, знищення авіаційних засобів ураження, які не спрацювали, утилізація боєприпасів непридатних до подальшого використання за прямим призначенням, то в межах зони безпеки бойове застосування заборонено. ЇЇ призначення полягає в захисті населення, особового складу полігона від негативних наслідків бойової підготовки. Саме друга зона - зона безпеки слугує необхідною умовою діяльності авіаційного полігону - реалізації навчальних заходів. Відповідно до Статутів Збройних Сил України, затверджених законами України від 24.03.1999 року №548-551 (ст.59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України) в межах зони безпеки має постійно підтримуватись належний порядок з точки зору пожежної та екологічної безпеки (не допускати заростання цих земель бур`янами, чагарником, деревами). У противному випадку це перешкоджатиме виконанню завдань, покладених на військові полігони та буде постійною загрозою мешканців населених пунктів, які розташовані поблизу полігона. Вивчення практики свідчить, що одної із форм підтримання зони безпеки в належному стані виступає використання земель в межах цієї зони для сільськогосподарських цілей.

Тобто, на підставі вищенаведеного можне зробити висновок про те, що військовим частинам дозволено, за певних обставин, при умові, що це не зашкодить бойовій підготовці військ і збереженню військової таємниці використовувати землі оборони для вирощування сільськогосподарської продукції. Також, враховуючи те, що військова частина НОМЕР_1 з 29.11.2000 року є господарюючим суб`єктом (довідка №271/12 з ЄДРПОУ- додаток 8) можне зробити висновок про те, що військова частина не обмежена законодавчими актами на укладання договору про спільну діяльність, дане ствердження окрім іншого підтверджується роз`ясненнями наданими Юридичною академією України імені Ярослава Мудрого. Використання земельної ділянки за цільовим призначенням також підтверджується актом обстеження земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_4 представниками КЕВ м.Харків, на який покладена відповідальність за цільове використання земель оборони.

На підставі укладеного Договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються, зокрема, ст.ст.1130, 1131 ЦК України, згідно з якими за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, оспорюваний Договір є юридичним фактом, на підставі якого між відповідачами виникли зобов`язання із спільної діяльності і містить всі істотні умови договору про таку діяльність.

По-четверте, прокурор зазначає, що відповідно до Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №296, договори на спільну діяльність повинні погоджуватися рішенням Кабінету Міністрів України, а такого погодження не було по спірному договору.

Посилання прокурора на Постанову КМУ від 11.04.2012 року №296 «Про затвердження Порядку укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном» є помилковим з наступних підстав:

- вищевказана Постанова КМУ розроблена відповідно до підпункту «л» пункту 18 частини другої статті 5 Закону України від 21.09.2006 року №185 «Про управління об`єктами державної власності», в якому під державними підприємствами мається на увазі державне комерційне підприємство, установа та організація (стаття 3). В розумінні ГК України стаття 74 «державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Статутний капітал державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу державного комерційного підприємства встановлюється зазначеним уповноваженим органом. Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов`язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами», іншими словами державне комерційне підприємство це суб`єкт підприємницької діяльності, що діє на основі статуту на принципах підприємництва зазначених у статті 44 цього Кодексу і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Тобто, основною ознакою, що відрізняє державне комерційне підприємство від інших видів державних підприємств, є наявність мети - отримання прибутку;

- військова частина НОМЕР_1 зареєстрована згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) (додаток 1) як державна установа з видами діяльності за КВЕД - діяльність у сфері оборони. Господарська діяльність військової частини, здійснюється з метою створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов її функціонуван ня а не з метою отримання прибутку.

Тобто, іншими словами, господарська діяльність, що здійснюється без мети одержання прибутку, є некомерційним господарюванням. Загальні засади здійснення некомерційного господарювання визна чено у главі V ГК України. Відповідно до ст.52 ГК України, некомерційне господарювання визначається як самостійна систематична гос подарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результа тів, без мети одержання прибутку. Некомерційна господарська діяль ність здійснюється некомерційними суб`єктами господарювання на основі права власності або права оперативного управління в організа ційних формах, які визначаються власником або відповідним органом управління чи органом місцевого самоврядування з урахуванням вимог, передбачених ГК України та іншими законами. Порядок створення, державної реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації суб`єктів господарювання окремих організаційних форм некомерційної госпо дарської діяльності визначається ГК України та іншими законами.

Під час укладання договору військова частина керувалась виключно вимогами чинного законодавства, а саме, господарську діяльність військова частина здійснює відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України» №1934 XII від 6.12.1991 року, ст.14 «Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом».

Згідно з Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» № 1076 XIV від 21.09.1999 року ст.1 «Господарська діяльність ЗСУ - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організації ЗСУ (далі військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передача в оренду рухомого та нерухомого майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку визначених цим Законом».

Згідно з положеннями Земельного кодексу України (ст.77,115) та Закону України «Про використання земель оборони» №1345 IV від 27.11.2003 року ст.3 «Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуації, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах (згідно з п.3.40.2 Настанови з полігонної служби Повітряних Сил України - зоною безпеки полігона називається площа, яка знаходиться між межами полігона і його робочої зон. Зона безпеки призначена для захисту особового складу полігону та захисту населення від негативних наслідків бойової підготовки. Саме зона безпеки слугує необхідною умовою діяльності військового полігону - реалізації навчальних заходів).

Згідно з вимогами Постанови КМУ від 3 травня 2000 року №749 «Про затвердження порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України (цей порядок визначає механізм реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України. Відповідно даної Постанови КМУ військова частина отримала Свідоцтво про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності №118 від 8.11.2011 року

Згідно з Постановою КМУ від 25 липня 2000 року №1171 «Про затвердження переліку видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України (перший від діяльності - вирощування зернових та технічних культур, код 01.11).

Згідно з Постановою КМУ від 30 вересня 2015 року №769 «Про внесення змін до переліку видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України (перший від діяльності також - вирощування зернових та технічних культур, код згідно з КВЕД 01.11).

- згідно з довідкою Чугуївського управління Державної казначейської служби України в Харківської області військова частина НОМЕР_1 є бюджетною некомерційною установою та не має статутного капіталу (додаток 2).

Відповідно до визначення бюджетної установи наданої в бюджетному кодексі України (ст.2 п.1 підпункт 12) можна дійти висновку що бюджетна установа - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, а також організації створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного чи місцевого бюджету. Бюджетні установі є неприбутковими. До бюджетних установ належать установи системи освіти, науки, культури, медичні заклади, науково-дослідні інститути, органи законодавчої та виконавчої влади, силові міністерства.

Згідно з ст.2 п.1 підп.15 Бюджетного кодексу України власні надходження бюджетної установи - кошти, отримані в установленому порядку бюджетними установами як плата за надання послуг, виконання робіт, гранти, дарунки та благодійні внески, а також кошти від реалізації в установленому порядку продукції чи майна та іншої діяльності.

Таким чином, у даному випадку, на правовідносини за спірним договором не розповсюджується дія Постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р. №296 щодо необхідності отримання відповідного рішення Кабінету Міністрів України, оскільки укладений між відповідачами договір про спільний обробіток землі від 16.09.2013р. не стосується об`єктів державної власності, перелік яких наведено в ЗУ Про управління об`єктами державної власності та по відношенню до яких Кабінет Міністрів України здійснює функції з управління.

Аналогічного висновку дійшов і Вищий господарський суд України у постанові від 05.11.2013р. у справі № 912/336/13-г.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2011 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": "Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 06.11.2009 р. N9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин з якими закон пов`язує настання певних юридичних наслідків.

Отже, у даній справі необхідною умовою для визнання спірного договору недійсним є встановлення норми права, котрій суперечить спірний договір і доведення факту невідповідності змісту договору цій нормі.

Прокурор у позовній заяві посилається на ст.203, 215 ГК України, але не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 ЦК України). Відтак, в даному разі позовні вимоги не містять під собою правових підстав, що в свою чергу є підставою для відмови від позову.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст.32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст.54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п.2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки сторонами при укладанні договору №7 від 16.09.2013 р. "Про спільний обробок землі", укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Агрофірмою "Пришибська", було досягнуто всіх істотних умов договору, не доведено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, не доведено, що зміст спірного договору суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств, а прокурором не доведено суду та не надано доказів в підтвердження факту недійсності спірного правочину, відповідно до цього позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.ст.44, 49 ГПК України. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на прокурора.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.06.2016 р.

Суддя К.В. Аріт