КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2016 р. cправа№ 910/1897/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Дедік В.В.

відповідача - Деяк Я.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна»

на рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 р.

у справі № 910/1897/16 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна»

до Державного підприємства «Антонов»

про спонукання до виконання договору

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» звернулося з позовом до Державного підприємства «Антонов» про зобов'язання відповідача виконати свої обов'язки по договору поставки № 51/0715 від 07.07.2015 р. шляхом здійснення замовлення.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 р. у справі № 910/1897/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що до кінця 2015 року відповідач замовив та оплатив лише 120 т. товару із передбачених умовами укладеного договору поставки 500 т. Відтак, невиконання відповідачем своїх обов'язків як покупця призводить до суттєвого порушення умов договору та призводить до матеріальних збитків для позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.06.2016 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

07.07.2015 р. між Державним підприємством «Антонов» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» (далі - постачальник) було укладено договір поставки № 51/0715 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити покупцю авіаційне паливо РТ - далі товар в об'ємі та номенклатурі, визначеному в специфікації (додатку № 1) до даного договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити його вартість згідно рахунку-фактури до цього договору. Допускається поставка товару партіями.

Згідно з п. 2.2 договору вартість товару становить 10 634 500,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 1 772 416,67 грн.

Як передбачено п. 2.5 договору, ціна в специфікації (додатку № 1) до договору приведена з урахуванням курсу НБУ станом на 24.06.2015 р.: 100 доларів США - 2152,5720 грн і може змінюватись в бік підвищення або зменшення в залежності від коливання курсу гривні до долара США по НБУ на момент здійснення платежу відповідно до п. 2.3 даного договору. Ці зміни будуть проводитись лише у випадку коливання курсу, рівному або більшому 2,5%.

У відповідності до п. 2.9 договору покупець залишає за собою право зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків.

Термін дії договору - з моменту підписання до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, але не пізніше 31.12.2015 р/ (п. 7.1 договору).

На виконання умов договору відповідач здійснив замовлення 120 т. товару та 04.08.2015 р. здійснив передплату у сумі 2 552 280,00 грн.

Позивач, у свою чергу, здійснив поставку частини продукції.

Замовлення та передплати за інші партії товару Державним підприємством «Антонов» здійснено не було.

30.12.2015 р. відповідач направив на адресу позивача лист № 455/12-15 з пропозицією здійснити замовлення ним обсягу товару.

Відповіді на вказаний лист від відповідача не надійшло.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладеного договору до кінця 2015 року замовив та оплатив лише 120 т. товару із запланованих до постачання 500 т. за договором.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 7 ст. 180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Як було встановлено вище договір поставки був укладений між сторонами строком до 31.12.2015 р.

Позивач у свою чергу звернувся до відповідача з позовними вимогами про спонукання до виконання умов договору шляхом здійснення замовлення товару у позивача 04.02.2016 р., тобто після закінчення узгодженого сторонами строку дії договору.

Проте, у відповідності до викладених норм закону та вимог п. 7.1 укладеного договору поставки разом із завершенням строку дії договору 31.12.2015 р. припинилися і господарські зобов'язання сторін по даному договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2011 р. у справі № 6/211.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про зобов'язання виконати умови договору поставки № 51/0715 від 07.07.2015 р. шляхом здійснення замовлення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» товару на повний обсяг є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому, посилання скаржника на норми ч. 4 ст. 631 ЦК України та ч. 7 ст. 180 ГК України є помилковим, оскільки в цих нормах йдеться про те, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, в той час як предметом позову в цій справі є зобов'язання відповідача виконати після закінчення строку дії договору передбачені його умовами обов'язки.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 06.04.2016 р. у справі № 910/1897/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/1897/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран