КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2016 р. Справа№ 910/29354/14-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Оліфер І.Г. - дов. б/н від 29.01.2016р.

від відповідача: Міщенко А.Л. - дов. б/н від 04.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р.

у справі № 910/29354/14-г (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного підприємства "Транспортне агентство "Ікарус"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія

"Автофінанс"

про визнання частково недійсними договорів фінансового лізингу та

стягнення коштів

В судовому засіданні 08.06.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014р. Приватне підприємство «Транспортне агентство «Ікарус» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання частково недійсними договорів фінансового лізингу та стягнення 194 030, 00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсними пунктів 10.11 договорів фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014р., № 010400 від 02.07.2014р., № 010401 від 03.07.2014р., № 01402 від 02.07.2014р. позивач посилався на суперечність наведених пунктів договорів ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки ними не встановлено розмір штрафу у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання, та про стягнення авансових платежів в сумі 46 230, 00 грн., неповернених комісійних платежів в сумі 147 800, 00 грн. у зв'язку з розірванням зазначених договорів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2015р. у справі №910/29354/14-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р., позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів, в решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2015р. у даній справі вказані рішення та постанова скасовані в частині стягнення з відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісійних платежів, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення та постанову господарських судів, суд касаційної інстанції виходив з того, що судами обох інстанцій не було враховано, що за умовами пунктів 1.7, 4.1 спірних договорів лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок лізингодавця та комісії за передачу предмета лізингу; не було встановлено обставин порушення лізингодавцем строку передачі предмету лізингу з урахуванням того, що за умовами наведених пунктів договорів строк поставки відраховується від дати отримання авансового платежу і комісії за передачу предмету лізингу, та не наведено таким обставинам правової оцінки, суди не дослідили обставин щодо причин і підстав такого розірвання, та не залучили до матеріалів справи доказів на підтвердження обставин зміни лізинодавцем предметів лізингу, прийнявши до уваги лише пояснення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. у справі №910/29354/14-г позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь Приватного підприємства "Транспортне агентство "Ікарус" 46 230, 00 грн. авансу та 924, 60 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові в частині задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки судом не взято до уваги положення ч. 1 ст. 651 ЦК України, висновки суду про розірвання договорів за згодою сторін є помилковими, сума в розмірі 46 230, 00 грн. це не аванс, а штраф, утриманий з позивача у відповідності до п. 10.11. спірних договорів, а тому він не підлягає поверненню.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 18.11.2015р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Самсін Р.І., Гончаров С.А.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015р., у зв'язку з припиненням повноважень судді Самсіна Р.І., сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва, останній раз на 08.06.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 08.06.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові в частині задоволених позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 08.06.2016р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між Приватним підприємством «Транспортне агентство «Ікарус» (лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (лізингодавець) було укладено договори фінансового лізингу, а саме:

- договір фінансового лізингу № 010399 від 03.07.2014 р., за умовами якого предметом лізингу є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого узгоджена у додатку № 1 до договору та складає 369 500,00 грн.;

- договір фінансового лізингу № 010402 від 02.07.2014 р., за умовами якого предметом лізингу є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого узгоджена у додатку № 1 до договору та складає 369 500,00 грн.;

- договір фінансового лізингу № 010401 від 03.07.2014 р., за умовами якого предметом лізингу є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого узгоджена у додатку № 1 до договору та складає 369 500,00 грн.;

- договір фінансового лізингу № 010400 від 02.07.2014 р., за умовами якого предметом лізингу є автобус БАЗ-Еталон А08115, вартість якого узгоджена у додатку № 1 до договору та складає 369 500,00 грн.

Умови зазначених договорів фінансового лізингу є ідентичними.

Пунктами 1.3 договорів визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмети лізингу у власність та передати їх у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

У відповідності до п. 1.9 договорів незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в договорі та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту передачі предмету у користування. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Пунктами 3.1, 3.1.1 договорів встановлено обов'язки лізингодавця, зокрема передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку та на умовах, встановлених договором.

За пунктами 1.7 вказаних договорів предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Відповідно до пунктів 4.1 договорів лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок лізингодавця та комісії за передачу предмета лізингу відповідно до умов договору.

Пунктами 8.1 договорів встановлено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до договорів, у яких зокрема сторонами узгоджено розмір комісії за організацію за кожним договором в сумі 36 950,00 грн. та комісія за передачу за кожним договором в сумі 11 085,00 грн.

Згідно з п. 8.2 договорів узгоджено склад лізингових платежів, а саме:

- перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію); аванс ціни предмет лізингу, який розраховується як авансовий платіж; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією предмету лізингу на користь лізингоотримувача; періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу;

- періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу;

- другого лізингового платежу;

- періодичного лізингового платежу.

Відповідно до пунктів 8.5 договорів усі поточні авансові та лізингові платежі по договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1 по 10 число поточного місяця, згідно узгоджених додатками №1 та №2 графіків.

Згідно з пунктами 10.11 договорів у випадку розірвання договорів лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Пунктами 10.12 договорів визначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання договору. В такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного договору. Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договорів фінансового лізингу позивачем сплачувались авансові платежі та комісія, що підтверджується наданими позивачем платіжними дорученнями:

- № 120 від 03.07.2014р. на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010401 від 03.07.2014р.»;

- № 121 від 03.07.2014 р. на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010399 від 03.07.2014р.»;

- № 140 від 22.07.2014 р. на суму 62 800,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014р.»;

- № 127 від 21.07.2014 р. на суму 30 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014р.»;

- № 125 від 10.07.2014 р. на суму 55 000,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010402 від 02.07.2014р.»;

- № 124 від 10.07.2014 р. на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010401 від 03.07.2014р.»;

- № 122 від 10.07.2014 р. на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010399 від 03.07.2014р.»;

- № 123 від 10.07.2014 р. на суму 2 100,00 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж за договором № 010400 від 10.07.2014р.»;

- № 118 від 02.07.2014 р. на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010400 від 02.07.2014р.»;

- № 119 від 02.07.2014 р. на суму 36 950,00 грн. з призначенням платежу «комісія за організацію за договором № 010402 від 02.07.2014 р.».

Таким чином, позивачем було сплачено за договорами фінансового лізингу 147 800,00 грн. комісії за організацію та 145 100,00 грн. авансових платежів, з яких позивачем заявлено до стягнення 46 230,00 грн. авансових платежів та 147 800,00 грн. комісії.

Як зазначає позивач, відповідачем було повідомлено про неможливість надання позивачу в лізингове користування за договорами фінансового лізингу обумовлених договорами предметів лізингу (автобусів БАЗ- еталон А08115) за узгодженою їх вартістю 369 500,00 грн. кожен, а запропоновано позивачеві інші автобуси вартістю 496 000,00 грн. кожен, у зв'язку з чим листом № 128 від 29.08.2014р. позивач просив відповідача про розірвання договорів фінансового лізингу та необхідність повернення здійснених авансових платежів.

Листами № 714 від 30.09.2014р. та № 991 від 12.11.2014р. відповідач погодився на розірвання договорів фінансового лізингу з 03.09.2014р., проте зазначив, що сплачені лізингоодержувачем кошти підлягають частковому поверненню згідно з п. 10.11 договорів.

Спір щодо стягнення авансових та комісійних платежів касаційною інстанцією передано на новий розгляд, під час якого судом встановлено наступне.

За своєю правовою природою договори №010399 від 03.07.2014р., №010400 від 02.07.2014р., №010401 від 03.07.2014р. та №01402 від 02.07.2014р. є договорами фінансового лізингу, а тому правове регулювання спірних правовідносин здійснюється в т. ч. положеннями § 1 глави 58 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Договори є підставою для виникнення у їх сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, та згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 1 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Як встановлено судом, на виконання умов договорів фінансового лізингу позивачем сплачено відповідачеві 301 900,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 120 від 03.07.2014р., № 121 від 03.07.2014р., № 140 від 22.07.2014р., № 127 від 21.07.2014р., № 125 від 10.07.2014р., № 124 від 10.07.2014р., № 122 від 10.07.2014р., № 123 від 10.07.2014р., № 118 від 02.07.2014р. та № 119 від 02.07.2014р.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частинами 1 та 3 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Таким чином, Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше ніж на 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.08.2014р. позивач звернувся до відповідача з листом №128, в якому просив розірвати спірні Договори та повернути авансові платежі у розмірі 301 900,00 грн., посилаючись на те, що відповідачем не надаються предмети лізингу за ціною 369 500, 00 грн. за одиницю, а запропоновано автобуси іншої марки та моделі за ціною 496 000, 00 грн., що не влаштовує позивача (а.с.58, т.1).

Листами № 714 від 30.09.2014р. та № 991 від 12.11.2014р. відповідач погодився на розірвання договорів фінансового лізингу з 03.09.2014р., проте зазначив, що сплачені лізингоодержувачем кошти підлягають частковому поверненню згідно з п. 10.11 договорів.

Матеріали справи не містять жодних спростувань або заперечень відповідача того факту, що ним було запропоновано позивачеві автобуси за більшою ціною, ніж передбачено укладеними договорами фінансового лізингу, після чого позивач просив розірвати укладені договори. Відповідачем лише висловлено позицію про відсутність у позивача доказів такої пропозиції.

При цьому, за змістом п. 4.1 Договорів лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій (лізингодавця) поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу, відповідно до умов Договору.

З матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується, що позивачем не було виконано умови договорів в частині внесення повної суми авансових платежів за Договорами, а відтак з урахуванням приписів ст. 530 Цивільного кодексу України станом на момент звернення позивача з листом №128 від 29.08.2014р., строк виконання відповідачем зобов'язання з передачі предмету лізингу не настав.

Таким чином, право позивача на відмову від договорів, передбачене ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», не могло бути реалізоване у зв'язку з ненастанням строку передачі предмету лізингу, а відтак лист позивача №128 від 29.08.2014р. не може вважатися його відмовою від Договорів.

В той же час, вказаний лист містить пропозицію позивача про їх розірвання, яка була прийнята відповідачем, що підтверджується листами №714 від 30.09.2014р. та № 991 від 12.11.2014р.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням приписів ст. 651 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про розірвання спірних договорів за згодою сторін з 03.09.2014р.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, частиною 2 статті 570 Цивільного кодексу України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно чинного законодавства України, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 11.03.2011р. у справі №2-22/1351-2009, від 12.06.2012р. у справі №55/385 та від 23.07.2014 р. у справі №910/24568/13.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що спірні договори були розірвані до моменту належного виконання сторонами своїх зобов'язань за ними, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 46 230,00 грн. авансових платежів, які підлягають задоволенню.

Посилання відповідача (апелянта) на утримання 46 230, 00 грн. як штрафу у відповідності до п.10.11 договорів є безпідставним, оскільки даним пунктом передбачено, що в разі розірвання договору лізингоодержувачем до внесення авансових платежів з нього утримується 30% від сплаченої суми авансових платежів у вигляді штрафу.

Проте, договори фінансового лізингу були розірвані за згодою сторін після внесення частини авансових платежів і до моменту належного виконання сторонами своїх зобов'язань за договорами, а тому відповідач зобов'язаний повернути позивачеві решту сплачених авансових платежів в розмірі 46 230, 00 грн.

Крім цього, позивачем заявлено вимоги про стягнення 147 800,00 грн. комісійних платежів у зв'язку з неналежним виконання відповідачем зобов'язань за договорами в частині зміни предмету лізингу.

В той же час, позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту односторонньої зміни відповідачем умов договорів в частині визначення предметів лізингу (їх комплектації, ціни тощо).

Відтак, оскільки позивачем не доведено факту зміни умов договорів відповідачем, інших підстав для повернення суми сплаченої комісійної винагороди у розмірі 147 800,00 грн. позивачем не заявлено, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові в цій частині.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 21.10.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. у справі № 910/29354/14-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015р. у справі №910/29354/14-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/29354/14-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

М.Л. Яковлєв