донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

07.06.2016 справа №905/2152/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді За участю представників сторін: Від позивача Від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 Не зявився Не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ
на рішення господарського суду Донецької області
від21 жовтня 2015р. (повний текст складено та підписано 26.10.2015р.)
у справі№ 905/2152/15 (суддя Левшина Я.О.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ
доПублічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь, Донецька область
простягнення 66 516,53 грн.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 21.10.2015р. (з урахуванням ухвали ГСДО від 29.02.16р.) у справі №905/2152/15 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ до Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 66 516,53 грн. з яких: сума авансового платежу 7862,81грн., відсотки за три роки на депозитному рахунку 5723,53грн., накладні витрати 23828,00грн., моральна шкода у розмірі 25 000,00грн., інфляційні нарахування 4102,19грн. відмовлено у повному обсязі.

Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ подана апеляційна скарга, в якій останнє просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства, не в повному обсязі зясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору. Апелянт також зазначає, що місцевим судом при винесенні рішення не враховано, що листи, які наявні в матеріалах справи, доводять сплату авансу відповідачу. Крім того, відповідач не заперечував проти отримання грошових коштів, а тому доводи позивача в цій частині є обґрунтованими.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду про порушення апеляційного провадження у даній справі сторони були попереджені про те, що у разі незявлення в судове засідання їх представників, справа буде розглянута за наявними матеріалами.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 66 516,53 грн.

Позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь, Донецька область обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за контрактом №48/13/12/523 від 24.01.2012р.(далі Контракт).

Як зазначає позивач, на виконання умов контракту, останнім здійснено попередню оплату у розмірі 7862,81грн. відповідно до п.5.1. Контракту, однак відповідач свої зобовязання щодо відвантаження товару не виконав, а отже, сума авансового платежу підлягає поверненню. У звязку з тривалим невиконанням відповідачем своїх зобовязань, позивачем нараховано матеріальну шкоду, яка складається з суми авансового платежу у розмірі 7862,81грн., відсотків за три роки на депозитному рахунку у розмірі 5723,53грн., накладних витрат у розмірі 23 828,00грн. та інфляційні нарахування у сумі 4102,19грн. Також, просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 25000,00грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту сплати авансу за контрактом №48/13/12/523 від 24.01.2012р.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду, переглянувши в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи №905/2152/15; розглянувши доводи апеляційної скарги; перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 24.01.2012р. між Публічним акціонерним товариством Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м. Маріуполь, Донецька область (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ (покупець) укладений контракт №48/13/12/523 (Контракт), згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та сплатити продукцію, кількість, асортимент, строки поставки, ціна та технічні умови на яку вказані в специфікаціях, які є невідємними частинами цього контракту.

Відповідно до п. 3.1. контракту, продукція відвантажується на умовах поставок згідно Інкотермс 2010, визначених у специфікаціях, які є невідємними частинами цього контракту.

Пунктом 3.3. контракту встановлено, що у разі невідвантаження продукції на адресу Покупця, постачальник зобовязаний повернути отриману суму передплати за вказану продукцію на розрахунковий рахунок Покупця.

Згідно специфікації №1 від 24.01.2012р. пунктом відвантаження встановлено самовивіз.

Пунктом 4.1. контракту сторони передбачили, що ціна на продукцію встановлюється на умовах EXW-склад постачальника, вказується в специфікаціях та розуміється в гривнях за метричну тону/штуку.

У специфікації №1 від 24.01.2012р. сторони визначили, що ціна за одиницю виміру продукції становить 700грн./тн. без ПДВ., кількість продукції 495 тн.

За умовами п.п. 5.2., 5.3., 5.6. контракту, оплата повинна здійснюватися з вказанням в платіжних документах номеру контракту, дати його укладення, номеру специфікації та номеру доповнення на умовах авансового платежу 100%. Перерахування суми за контрактом здійснюється на підставі рахунків постачальника не пізніше строку, вказаного в рахунку.

Згідно п.п. 7.1., 7.2. контракту, у випадку виникнення спорів, що витікають з цього контракту, або виникають у звязку з його виконанням, сторони приймають усіх заходів для їх врегулювання шляхом переговорів. У випадку, якщо сторони не придуть згоди, справа передається на розгляд до господарського суду по місту знаходження відповідача з дотриманням заходів досудового (претензійного) врегулювання спорів.

Строк дії даного контракту з моменту його підписання обома сторонами та до 31.12.2012р. (п. 9.1. контракту).

Відповідно до ст.43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським Кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265)

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами п. 5.2. контракту №48/13/12/523 від 24.01.2012р. сторонами визначено умови платежу авансовий платіж 100%.

Господарським судом встановлено, що листами №713 від 22.03.2013р., №713-а від 12.04.2013р. позивач звертався до відповідача про повернення сплачених у якості передплати грошових коштів у розмірі 7 862,81грн.

Листом №12/964 від 07.06.2013р. відповідач зазначив про можливість здійснення повернення продукції за ціною 2012р. та звернув увагу позивача, що для повної завантаженості машини додатковий обєм буде розрахований за ціною, запропонованою позивачем на тендері 2013р.-1575грн./тонну.

В подальшому, позивач претензією б/н від 09.04.2014р. звернувся до відповідача про повернення грошових коштів у розмірі 7 862,81грн.

Доказів направлення претензії б/н від 09.04.2014р. ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції, позивачем не надано.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, на підтвердження факту сплати авансу відповідачу за контрактом №48/13/12/523 від 24.01.2012р. та звернення до відповідача з вимогою про повернення суми попередньої оплати, позивач посилається на листи №713 від 22.03.2013р., №713-а від 12.04.2013р. про повернення грошових засобів в рахунок передплати в сумі 7862,81грн., лист-відповідь №12/964 від 07.06.2013р., претензію від 09.04.2014р.

В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 цього ж Закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції. Виходячи із наведених норм до первинних документів можуть бути віднесені: господарський договір і документи, що підтверджують його виконання (акти приймання-передачі послуг, підписаними сторонами договору, підтвердження затверджених на законодавчому рівні тарифів для сплати цих послуг, розрахункову документацію і т. д.).

Дослідивши надані суду докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених позовних вимог стосовно зобов`язання повернення сплачених у якості передплати грошових коштів у розмірі 7 862,81грн., оскільки позивачем не надано суду жодних доказів сплати грошових коштів у визначеному ним розмірі, як то оригіналу квитанції кредитної установи, яка прийняла платіж або платіжного доручення.

Наразі, надані позивачем до матеріалів справи листи №713 від 22.03.2013р., №713-а від 12.04.2013р. та лист-відповідь №12/964 від 07.06.2013р. не є належним доказом сплати грошових коштів, оскільки не підтверджують факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача.

Одночасно, позивачем не надано належних доказів про направлення претензії відповідачу, а додана до матеріалів справи експрес-накладна №8211 від 08.04.2014р. не може бути таким доказом, оскільки датована 08.04.2014р., тоді як претензія підписана 09.04.2014р., тобто після здійснення відправлення.

Таким чином, будь-яких документів, які б підтверджували факт сплати позивачем авансу у розмірі 7862,81грн. за контрактом №48/13/12/523 від 24.01.2012р., всупереч вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем до матеріалів справи не надано.

В свою чергу, господарський суд ухвалами від 14.09.2015р. та 07.10.2015р. зобовязував позивача надати докази сплати авансового платежу, а саме: платіжні доручення, банківські виписки, тощо, однак позивачем вимоги зазначених ухвал виконано не було.

В силу положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи недоведеність позивачем факту сплати авансу за контрактом №48/13/12/523 від 24.01.2012р., колегія суддів вважає позовні вимоги щодо стягнення попередньої оплати в сумі 7 862,81 грн. необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 4102,19грн., оскільки нарахування зазначених сум є безпідставним з огляду на недоведеність існування суми основного боргу.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач посилається на те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором, останнім понесено витрати на бензин, готелі, харчування, телефонні розмови, факси.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При відшкодуванні збитків застосовуються загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, які передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12(5023/9057/11), від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012).

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1190 ЦК України.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача та його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальних), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності..

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, позивач, в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, не довів наявності у діях відповідача складу цивільного правопорушення, оскільки позивачем не надано доказів, підтверджуючих приниження ділової репутації фірми позивача, а також приниження його честі та гідності.

Відтак, враховуючи встановлені обставини справи, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для покладення відповідальності з відшкодування матеріальної та моральної шкоди на відповідача є обґрунтованим.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ про стягнення з Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь, Донецька область відсотків за три роки на депозитному рахунку у розмірі 5 723,53грн., накладних витрат у розмірі 23 828,00грн., моральної шкоди у розмірі 25 000,00грн., оскільки нарахування зазначених сум є безпідставним з огляду на недоведеність існування одночасної наявності усіх чотирьох умов, зазначених вище, необхідних для стягнення збитків та взагалі не доведена наявність правопорушення з боку відповідача.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що місцевим господарським судом в порядку ст.43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 21.10.2015р. у справі №905/2152/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма ГЕОІД-С ЛТД, м. Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 р. у справі № 905/2152/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Ломовцева Н.В.

ОСОБА_3