РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016Справа №910/7347/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко"
простягнення 35 967,44 грн.
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

Від позивачаГоробченко В.В. (представник за довіреністю від 13.01.2016)
Від відповідачаДригало Л.Б. (представник за довіреністю від 25.05.2015), Костюк С.Ю. (представник за довіреністю від 21.03.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко" про стягнення 35 967,44 грн заборгованості, у тому числі: 9 498,53 грн - інфляційних втрат, 1 467,89 грн - 3% річних, 25 001,02 грн - пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/7347/16 та призначено її до розгляду на 24.05.2016.

24.05.2016 в судовому засіданні судом оголошено перерву до 07.06.2016.

В судове засідання 07.06.2016 з'явилися уповноважені представники сторін.

В ході засідання судом розглядалося клопотання про зупинення провадження у справі, подане відповідачем 24.05.2016 та обґрунтоване наявністю у провадженні Господарського суду Київської області справи № 911/630/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" про визнання дій неправомірними, предметом якої є визнання неправомірними дій відповідача з нарахування позивачу плати за скид понад нормативно забруднених стічних вод у каналізаційну мережу м. Біла Церква на суму 48 138,36 грн за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 та пред'явлення рахунку № 70 від 07.10.2014.

Заслухавши представника відповідача, позицію позивача, суд відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю правових підстав для зупинення провадження у справі в порядку ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача заявив клопотання про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35 967,44 грн саме за невиконання договірних зобов'язань з оплати виставленого рахунка за договором про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення № 9278 від 12.08.2013.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

З огляду на наведене вище, оскільки заява позивача про уточнення позовних вимог подана з дотриманням вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, то приймається судом до розгляду.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на їх безпідставність та клопотав про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення пені.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.08.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Долівенко" (споживач) був укладений договір № 9278 про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (надалі - договір), за умовами якого виконавець зобов'язується надавати відповідачу послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у необхідних обсягах та відповідної якості, а споживач зобов'язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати отримані послуги за встановленим тарифом у строки і на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п.п. 5.5.20, 5.5.21 договору до змісту зобов'язань споживача входить забезпечення якості стічних вод, які потрапляють до міської каналізації, відповідно до норм допустимих концентрацій забруднюючих речовин, визначених Додатком №3 до Договору, а також виключення можливості скиду стічних вод з перевищенням допустимих концентрацій забруднюючих речовин.

Пунктом 4.5 договору встановлено, що у разі перевищення допустимих концентрацій забруднюючих речовин у стічних водах споживач здійснює оплату за послуги водовідведення згідно наданого виконавцем рахунку із застосуванням коефіцієнта кратності у відповідності до вимог "Правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Біла Церква", затверджених рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №424 від 25.12.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/8183/15-г, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.07.2015, задоволено частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко", стягнуто з відповідача на користь позивача 48 138,36 грн. заборгованості за скид до міської каналізації стічних вод з перевищенням концентрації забруднюючих речовин, 100 грн. пені, 8 029,73 грн. інфляційних втрат, 656,79 грн. 3% річних та 1 619,40 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/8183/15-г в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко" пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат скасовано, в іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 залишено без змін.

Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/8183/15-г встановлено, що відповідач в порушення умов договору, Правил приймання стічних вод не сплатив на користь позивача кошти у розмірі 48 138,36 грн по рахунку № 70 від 07.10.2014 за скид наднормативних забруднень до міської каналізації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 у справі № 910/8183/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 7 034,79 грн пені, 8 029,73 грн інфляційних втрат, 613,27 грн 3% річних.

В ході розгляду вказаної справи судом встановлено, що відповідно до приписів п.8.12.22 місцевих Правил приймання стічних вод рахунок позивача № 70 від 07.10.2014 мав бути оплачений споживачем протягом 10 днів після його отримання, відповідач рахунок № 70 від 07.10.2014 отримав не пізніше 13.10.2014, а тому останнім днем оплати є 23.10.2014 року і прострочення має місце з 24.10.2014.

Відтак, судом стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, інфляційні втрати та 3% річних, розраховані за період з 24.10.2014 по 27.03.2015.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/8183/15-г щодо нарахування суми основного боргу та у рішенні Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 щодо розрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних, які набрали законної сили у встановленому законодавством порядку, мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню при розгляді цієї справи.

Як стверджує позивач, оскільки відповідач не виконав зобов'язань з погашення заборгованості за скид до міської каналізації стічних вод з перевищенням концентрації забруднюючих речовин на суму 48 138,36 грн, наявність якої підтверджено судовим рішенням, то відповідач має сплатити на користь позивача інфляційні втрати, 3% річних та пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 28.03.2014 по 01.04.2016.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Вказаної правової позиції дотримується Верховний суд України у постановах від 12.09.2011 у справі N 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі N 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі N 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі N 3-142гс11.

В ході розгляду справи на підставі поданих доказів судом встановлено, що основну заборгованість із плати за скид наднормативних забруднень у розмірі 48 138,36 грн було стягнуто з відповідача за наслідками виконавчого провадження органом виконання судових рішень та перераховано на рахунок позивача 30.03.2016, що підтверджується випискою з його рахунка.

Отже, оскільки матеріали справи свідчать про те, що відповідачем фактично погашено заборгованість 30.03.2016, позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, починаючи з 28.03.2015 (наступний день за днем закінчення нарахувань 3% і інфляційних втрат, стягнутих рішенням у справі № 910/8183/15-г) по 30.03.2016 (день погашення заборгованості - надходження коштів на рахунок позивача).

Суд зазначає, що початок періоду нарахування визначений позивачем правомірно, адже, здійснений з урахуванням періоду таких нарахувань за порушення строків розрахунку, встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 у справі № 910/8183/15-г.

Оскільки грошове зобов'язання відповідача перед позивачем в сумі 48 138,36 грн. підтверджено і у наведений період має місце прострочення його виконання, тому згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому суд зазначає, що оскільки позивачем невірно визначений останній день здійснення вказаних нарахувань (замість 30.03.2016 вказано 01.04.2016), то за перерахунком суду вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 9 498,53 грн. задовольняються в межах цієї суми, а 3% річних підлягають задоволенню на суму меншу від розрахованої позивачем у розмірі 1 459,98 грн.

Що стосується заявленої до стягнення з відповідача пені в сумі 25 001,02 грн за період з 28.03.2015 по 01.04.2016, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з п.п. 2 п. 6.1. Договору споживач несе відповідальність за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в розрахунковий період. Нарахування пені здійснюється за кожен день прострочення платежу, включаючи день оплати.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Позивачем здійснено розрахунок пені у період з 28.03.2015 по 01.04.2016 на суму 25 001,02 грн.

Проте, при здійсненні указаного розрахунку позивачем не враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 у справі № 910/8183/15-г вже було стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за прострочення грошових зобов'язань за договором за період з 24.10.2014 по 27.03.2015, тобто, за п'ять місяців і три дні.

Отже, враховуючи допустимий ч. 6 ст. 232 ГК України період можливості нарахування штрафних санкцій, належна до стягнення з відповідача сума пені має бути розрахована за період з 28.03.2015 по 24.04.2015, що за розрахунком суду становить 2 215,68 грн.

Поряд з викладеним, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно з приписами ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У ст. 261 Цивільного кодексу України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Матеріалами справи підтверджується, що позовна заява №1-03/09-931 від 07.04.2016 про стягнення 25 001,02 грн пені була направлена до суду 19.04.2016, а позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню по 24.04.2015, то позивачем пропущено строк позовної давності для заявлення пені за період з 28.03.2015 по 18.04.2015.

Отже, застосовуючи строк позовної давності за заявою сторони спору, вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню за період з 19.04.2015 по 24.04.2015 у розмірі 474,79 грн.

За вказаних обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Сума судового збору за результатами розгляду справи відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Долівенко" (04214, м. Київ, Оболонський район, вулиця Північна, будинок 6 літера АІ, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "БІЛОЦЕРКІВВОДА" (09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Гординського, будинок 24, ) 9 498 (дев'ять тисяч чотириста дев'яносто вісім) грн. 53 коп. інфляційних втрат, 1 459 (одну тисячу чотириста п'ятдесят дев'ять) грн. 98 коп. 3% річних, 474 (чотириста сімдесят чотири) грн. 79 коп. пені та 438 (чотириста тридцять вісім) грн. 04 коп. судового збору.

2. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 13.06.2016

Суддя О.М. Ярмак