Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

14 червня 2016 року № 927/468/16

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Чернігівобленерго", вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000

Відповідач: ОСОБА_1 обласне територіальне відділення антимонопольного комітету України, пр-т Миру, 49-А, м. Чернігів, 14000

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, вул. Пухова, 114-А, м. Чернігів, 14030

Предмет спору: про визнання недійсним та скасування рішення

Суддя Фетисова І.А.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 д. №28/2232 від 18.05.2016

від відповідача: ОСОБА_4 д. 01-14/38 від 11.01.2016 р., ОСОБА_5, д. № 01-14/14 від 30.05.2016 р.

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 особисто, ОСОБА_6 д. №177 від 06.04.2015 року ( після перерви не зявився)

Рішення виноситься після оголошених в судових засіданнях 31.05.2016 року та 07.06.2016 року перерв, відповідно до ст.77 ГПК України

Позивачем подано позов про скасування та визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.03.2016 р. № 41-рк по справі № 02-05/41-2015.

В ході розгляду справи через канцелярію суду 20.05.2016 р. від ОСОБА_2 надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. В судовому засіданні 24.05.2016 р. позивач заперечував проти задоволення клопотання, відповідач не заперечував. Клопотання судом задоволено, що відображено в ухвалі суду від 24.05.2016 р.

В судове засідання позивач подав клопотання в якому просив приєднати до матеріалів справи документи, на виконання ухвали суду від 16.05.2016 р. Клопотання судом задоволено, про що зазначено в ухвалі суду від 24.05.2016 р.

Представник відповідача надав відзив на позов з додатками, в якому просив відмовити повністю в задоволені позову.

В судове засідання 31.05.2016 року представник відповідача подав додаткові пояснення з додатками. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача подав пояснення клопотання з додатками, та доповнення до пояснення клопотання з додатками. Суд задовольнив клопотання, документи долучив до матеріалів судової справи.

02 червня 2016 р. позивачем подано документи, а саме Ліцензія серії АГ № 500368 на господарську діяльність постачання електричної енергії за регульованим тарифом ПАТ «Чернігівобленерго», Умови та правила здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та лист № 213-Б від 01.03.2016 року позивача адресований ОСОБА_2 Окрім того, позивачем надано виклик до Деснянського районного суду м. Чернігів у справі 750/5658/15-ц щодо розгляду заяви про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами, яке долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 07.06.2016 року відповідачем подано додаткові пояснення.

В судовому засіданні 07.06.2016 року представником третьої особи заявлено усне клопотання про винесення окремої ухвали відносно позивача з підстав неналежного виконання обовязку позивачем про направлення позовних документів третій особі, оскільки направлені документи виконані в поганій якості та погано читаємі.

Розглянувши подані матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

З приписів ст. 60 Закону України Про захист економічної конкуренції вбачається, що господарські суди розглядають справи щодо оскарження рішень Антимонопольного комітету України та його територіальних відділень шляхом прийняття до розгляду заяви про визнання недійсним рішення. У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України Про захист економічної конкуренції встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення).

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Статтею 40 Господарського кодексу України визначено, що державний контроль за дотриманням антимонопольного-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 41 Господарського кодексу України законодавство, що регулює відносини, які виникають у звязку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму, складається з Господарського кодексу України, закону про Антимонопольний комітет України та інших законодавчих актів.

Згідно із абз. 17-19 ст. 14 Закону України Про Антимонопольний комітет України одними з повноважень адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України є розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволів, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, проведення розслідування або дослідження за цими заявами і справами, прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередніх висновки стосовно узгоджених дій.

Відповідно до ст. 22 Закону України Про Антимонопольний комітет України розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обовязковими для виконання у визначені строки ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 19 Закону України Про захист економічної конкуренції визначає гарантії здійснення повноважень Антимонопольного комітету України. За приписами ч.1 ст. 59 цього ж закону підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Так, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт; обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

При цьому, суд при здійсненні розгляду справи зауважує, що господарські суди у розгляді таких справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, не перебираючи при цьому на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК України. (підпункт 15.5 пункту 15 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства").

02 грудня 2015 року до ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України надійшла заява гр. ОСОБА_2 в якій заявник скаржився на неправомірну, на його думку, відмову позивача в укладенні договору на користування електричною енергією.

Розпорядженням адміністративної колегії територіального відділення від 16.12.2015 р. № 41-2015/1-рп/к, копія якого наявна в матеріалах справи, було розпочато розгляд справи за ознаками вчинення позивачем порушення передбаченого п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Так, частиною 1 статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

При розгляді справи ОСОБА_1 територіальне відділення АКУ направляло на адресу позивача вимоги щодо надання листування ПАТ «Чернігівобленерго» із ОСОБА_7 стосовно укладання договору про користування електричною енергією, копії документів, які додавались ОСОБА_7М до звернень стосовно укладання договорів, про факт укладання договору з заявником на момент надання відповідей, пояснення причин у разі не укладення договору, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вимоги, листами від 14.01.2016 року № 28/14 та № 28/812 від 16.02.2016 р., позивач надав документи та повідомив, що до пакету документів для укладення договору, обовязковим є надання копії документа, якій підтверджує право власності або користування обєктом. Згідно інформації, наявної у позивача, з 2010 року за адресою: м. Чернігів, вул.. Пухова, 114а фактично змінився власник з ОСОБА_2 на ОСОБА_8, а отже, заявник, на їх думку, не має права власності чи користування на земельну ділянку за вказаною адресою, через що договір не укладався. При цьому, позивач повідомив, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 р. по справі № 750/5658/15-ц ним на адресу ОСОБА_2 направлялись підписані та скріплені печаткою з їх сторони договори. Також позивач просив при винесенні рішення врахувати його звернення до суду із заявою про перегляд вищевказаного рішення суду за нововиявленими обставинами.

22 січня 2016 року ОСОБА_1 територіальне відділення АКУ надало голові адміністративної колегії ОСОБА_1 територіальне відділення АКУ подання № 01-пв з попередніми висновками у справі № 02-05/41-2015. Згідно протоколів від 17.02.2016 р. № 21 та від 10.03.2016 р № 36 на засіданні адміністративної колегії був присутній лише заявник, представник відповідача не зявився.

За результатами розгляду справи та зібраних доказів адміністративна колегія ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийняла рішення від 10 березня 2016 року № 41 рк по справі № 02-05/41-2015, яким вирішено визнати, що ПАТ «Чернігівобленерго за результатами діяльності у 2015 році та січні-лютому 2016 року займало монопольне (домінуючи) становище на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж з часткою 100% в територіальних межах Чернігівської області (пункт 1 рішення); визнати, що бездіяльність ПАТ «Чернігівобленерго», яка полягала в не укладенні із ОСОБА_7 договору про користування електричною енергією на підставі його заяви від 27.05.2015 р. всупереч вимогам діючого законодавства в сфері енергетики є порушення, передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку (пункт 2 рішення). За вказане порушення в рішенні зазначено накладення на позивача штрафу в розмірі 68000,00 грн.(пункт 3).

Позивач, оскаржуючи перший пункт рішення, щодо зайняття ним монопольного становища на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж з часткою 100% в територіальних межах Чернігівської області вказав, що відповідач неправильно визначив географічні межі ринку та звузив їх до поняття «в межах власних мереж», що не є географічною територією, тим самим порушив норми ОСОБА_5 визначення монопольного (домінуючого) становища субєктів господарювання на ринку, затверджену розпорядження Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 р. № 49-р (далі ОСОБА_5).

Відповідач спростовуючи твердження позивача вказує, що термін «в межах власних мереж» відноситься не до географічних меж ринку, а до товарних меж. Так, згідно п. 5.1. Методики, товарні межі ринку визначались шляхом формування групи взаємозамінних товарів, у межах яких споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару до споживання іншого. Так, позивач здійснює, відповідно до ліцензії серії АГ № 500368, постачання електроенергії за регульованим тарифом. Таке постачання здійснюється позивачем виключно в межах власних мереж. Враховуючи, що послуги , які надає позивач, мають специфічні якісні показники, взаємозамінні послуги, подібні за призначенням, споживчими властивостями, фізичними, технічними, експлуатаційними властивостями за характеристиками, відсутні.

З тексту оспорюваного рішення не вбачається віднесення відповідачем до територіальних (географічних) меж ринку визначення «власних мереж», а зазначено територією здійснення ліцензованої діяльності позивача Чернігівська область. В той же час в рішенні №41-рк зазначено, що товарами, щодо яких визначається монопольне становище є послуги з постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість твердження позивача, що при досліджені обставин справи № 02-05/41-2015 та винесенні рішення відповідач порушив норми ОСОБА_5 та не мав права застосовувати поняття « в межах власних мереж» при визначенні антимонопольного становища позивача на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом.

Позивач не погоджується також з тим що електрична енергія є товаром, який продається за договором купівлі-продажу. Такий висновок позивачем здійснено на підставі ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» де зазначено, що енергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу. Пунктом 1.2 Правил користування електричною енергією, що затверджені постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 р., також вказано, що електрична енергія (активна) є енергоносієм, який виступає на ринку як товар.

Відповідач, в свою чергу, наголошує на тому, що позивач надає саме послуги з постачання електричної енергії за регульованим тарифом з 19.09.1996 року на підставі ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики серії АГ № 500368. Послуги надаються на платній основі відповідно до тарифів, є продуктом діяльності підприємства, призначеним для реалізації, розглядаються як товар, який не має замінників. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» постачання електричної енергії це господарська діяльність, повязана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору; товар це будь який предмет господарського обороту, в тому числі продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобовязання та права.

Згідно п. 2.3.3 Статуту позивача предметом діяльності товариства є постачання електричної енергії за регульованим тарифом.

Відповідно до приписів ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством, а споживачем фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу

Таким чином, оскільки ОСОБА_2, який звернувся до позивача з наміром на отримання послуги з електропостачання шляхом укладення договору, господарською діяльністю позивача є постачання електричної енергії за регульованим тарифом, враховуючи вищенаведені приписи законодавства, твердження відповідача, що послуги з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж є товаром, що досліджувався по справі № 02-05/41-2015, суд вважає обґрунтованим, а тому заперечення позивача з цього приводу суд вважає необґрунтованими.

Позивач в своєму позові не погоджується з тим, що він є 100% монополістом на ринку надання послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом, посилаючись при цьому на те, що на території Чернігівської області постачанням електричної енергії за регульованим тарифом, окрім ПАТ «Чернігівобленерго» здійснюють ще два ліцензіата, а саме ДП «Південна залізниця» та ДТГО «Південно-Західна залізниця». Як доказ, позивач надає суду копії ліцензій вказаних підприємств.

Відповідач, на це зазначив у відзиві, що надані позивачем ліцензії на постачання електроенергії за регульованим тарифом не підтверджують того факту, що вказані підприємства можуть надавати послуги з постачання електроенергії мережами, які належать позивачу. Так, згідно ліцензії на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом ДТГО «Південно-Західна залізниця» зазначено, що місцем здійснення діяльності є територія розташування власних місцевих (локальних) електромереж, тобто мереж саме ДТГО «Південно-Західна залізниця».

В звязку з цим, суд вважає, що наведені позивачем ліцензіати не можуть бути потенційними конкурентами на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах його мереж, а отже позивач за результатами діяльності в 2015 році та січні-лютому 2016 року дійсно займав монопольне (домінуючи) становище на ринку послуг з постачання електроенергії за регульованим тарифом у межах власних мереж з часткою 100% в територіальних межах Чернігівської області, що підтверджується доводами відповідача, а тому обґрунтування позову наявністю інших ліцензіатів на ринку, відсутністю 100% монополії позивача є безпідставними.

Пунктом другим рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.03.2016 р. № 41-рк по справі № 02-05/41-2015 визнавалась бездіяльність ПАТ «Чернігівобленерго», яка полягала в не укладенні із гр. ОСОБА_7 договору про користування електричною енергією на підставі його заяви від 27.05.2015 р. всупереч вимогам діючого законодавства в сфері енергетики є порушення, передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку.

Так, 27 травня 2015 року ОСОБА_7 (заявник) звернувся до ПАТ «Чернігівобленерго» із заявою щодо укладення договору на користування електричною енергією та надав копії документів, необхідних для його укладення, які були отримані позивачем 27.05.2015 р. (вхідний номер 552Д від 27.05.2015).

З матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_2 до заяви від 27.05.2015 року адресованої позивачу надано наступні документи :

- 21 лютого 1994 р. виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради народних депутатів прийнято рішення № 22, згідно п. 2 якого ОСОБА_2 була надана земельна ділянка в постійне користування по вулиці Пухова 114-а, площею 1000 кв. м. для будівництва індивідуального житлового будинку;

- 04 березня 1996 року ОСОБА_2М , який мешкає за адресою: м. Чернігів, вул. Пухова, 114-а на підстав рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 19.02.1996 р № 26 був виданий державний акт на право приватної власності на землю;

- 15 листопада 2000 року ОСОБА_2 були надані технічні умови № ЧН-683/2000 на підключення побутового споживання за адресою:м. Чернігів, вул. Пухова, 114а.

- 18 листопада 2015 року для ОСОБА_2 ОСОБА_1 міським бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 114а по вул. Пухова, м. Чернігів;

- 08 грудня 2015 р. Управління архітектури та містобудування ОСОБА_1 міської ради (лист № 01-18/3833) надало інформацію, згідно якої за адресою м. Чернігів, вул.. Пухова, 114а, дійсно розташовується житловий будинок ОСОБА_2 з прибудовами та надбудовами та гараж, які відповідають вимогам державних будівельних норм.

Позивач надав відповідь № 551-Д від 25.06.2015 р., в якій вказано, що заява, подана ОСОБА_7 не містить інформацію про те, на який обєкт та за якою адресою заявник просить заключити договір про користування електричною енергією. Крім того, ПАТ «Чернігівобленерго» повідомило заявнику, що 06.04.2015 р. та 28.05.2015 р. від ОСОБА_9 надійшли заяви з проханням укласти договір про користування електричною енергією для електрозабезпечення приміщень за адресою: м. Чернігів, вул. Пухова, 114-а, і пояснив, що одночасне укладання двох договорів на один й той самий обєкт не передбачено чинним законодавством, у звязку з чим їм необхідно визначити одного власника або користувача обєкта який має намір укласти договір про користування електричною енергією з позивачем.

Слід зазначити, що в матеріалах справи містяться акт позивача від 24.11.2014 року, яким зафіксовано заміну засобу обліку у побутового споживача, а саме ОСОБА_2 за адресою вул. Пухова ,114-а та акт № 013554 від 25.02.2015 року про пломбування та проведення робіт в електроустановках побутового споживача ОСОБА_2 по вул. Пухова 114-а.. Актом від 25.02.2015 року відбувся контрольний огляд приладу обліку.

Наведені акти свідчать про існування між позивачем та гр. ОСОБА_2, як побутовим споживачем, правовідносин з постачання електроенергії та обізнаність позивача, що ОСОБА_2 є споживачем комунальної послуги з електропостачання, в т.ч. станом на 25.02.2015 року. При цьому, матеріали справи свідчать про відсутність укладеного між позивачем та третьою особою станом на 2014-2015 року письмового договору.

Поміж інших доказів, що стосуються питання укладення договору між третьою особою та позивачем, ОСОБА_2 надав суду технічні умови №ЧН-683/200 від 15.11.2000 року та заявку - зобовязання від 28.11.2000 року в якій він (ОСОБА_2М.) просив приєднати до електромереж належну йому електроустановку житлового дому, квартир та відкрити на його імя особовий рахунок за користування електроенергією. З заявки - зобовязання вбачається фіксування адреси вул. Пухова 114-а та проведений огляд електроустановки житлового будинку, зроблено висновок, що електроустановка виконана у відповідності до схеми та відповідає вимогам ПУЕ, всі необхідні документи маються. Відповідно до технічних умов вбачається найменування обєкту приватний будинок ОСОБА_2 за адресою м. Чернігів., вул. Пухова 114-а, зафіксовані технічні характеристики електропостачання.

Наявна в матеріалах справи сформована позивачем квитанція на оплату послуг електропостачання за вересень 2014 року, свідчить про присвоєння особового рахунку 285/138 побутовому споживачу ОСОБА_2 за адресою вул. Пухова б.114-а.

Відповідно до п.3 Правил користування електричною енергією для населення , затверджених постановою КМУ 26.07.1999 року № 1357 ( в редакції станом на 26.12.2011 року), енергопостачальними, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, обєкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з описаних документів, наданих ОСОБА_2 до заяви від 27.05.2015 року, технічних умов, заявки - зобовязання та актів від 24.11.2014 року та від 25.02.2015 року , ПАТ «Чернігівобленерго» було достовірно відомо, що ОСОБА_2 є користувачем земельної ділянки за адресою: м. Чернігів, вул. Пухова, 114а та побутовим споживачем послуги електропостачання, й листом № 551-Д від 25.06.2015 р. фактично відмовив споживачу в укладені договору при наявності всіх підстав для вчинення цієї дії, чим порушив норми діючого законодавства.

При цьому, суд констатує, що наявність засобу обліку електроенергії у гр. ОСОБА_2, а не у іншої особи, фактичне користування електроенергією , що підтверджується, в т.ч. сформованою позивачем квитанцією на оплату послуг електропостачання за вересень 2014 року, свідчить про обізнаність позивача у необхідності укладення договору на постачання електроенергії . А тому посилання позивача у листі № 551-Д від 25.06.2015 р.. на отримання заяви від ОСОБА_9 на укладення договору за тією ж адресою , є необґрунтованим.

Неправомірність дій позивача, щодо не укладення договору з ОСОБА_7М про користування електричною енергією знайшло підтвердження у рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 р. (справа № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15), що залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 р., яким було визнано неправомірним ненадання ОСОБА_2 підписаного договору про користування електричною енергією, зобовязано ПАТ «Чернігівобленерго» надати ОСОБА_2 підписаний договір про користування електричною енергією за адресою: м. Чернігів, вул.. Пухова, буд. 114а.

Таким чином рішення у справі справа № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15 набрало законної сили 03.12.2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справи, у яких беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Слід зазначити, що в наведеному судовому рішенні по справі № 750/5658/15-ц, провадження № 2/750/2106/15 зазначено обґрунтування вимог саме заявою ОСОБА_2 від 27.05.2015 року про укладення договору з позивачем.

Таким чином, Деснянським районним судом м. Чернігова встановлено обставини неправомірного ненадання позивачем по цій справі ОСОБА_2 підписаного договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.2015 року.

Виконуючи рішення Деснянського районного суду м. Чернігова суду від 23.10.2015 р. (справа № 750/5658/15-ц) позивач засобами поштового звязку направив ОСОБА_2 проекти договорів про користування електричною енергією із супровідними листами № 14/11364 від 25.12.2015 р., № 01/11451 від 30.12.2015 р., № 14/660 від 21.01.2016 р., докази чого містяться в матеріалах справи.

15 січня 2016 року головним державним виконавцем Центрального відділу виконавчої служби ОСОБА_1 міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом щодо зобовязання ПАТ «Чернігівобленерго» надати ОСОБА_2 підписаний договір про користування електричною енергією за адресою: м. Чернігів, вул.. Пухова, буд 114а, виданим по справі № 2/750/2106/15 у звязку фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

При цьому суд констатує про відсутність підстав для надання оцінки в процесі розгляду заявлених вимог в цій справі вчинених державних виконавцем дій в межах цивільної справи № 750/5658/15-ц.

На момент розгляду справи, третьою особою направлені позивачем договори про користування електричною енергією не підписані. Як вважає ОСОБА_2 та надає з цього приводу пояснення , в проекті договору від 25.12.2015 р. відсутня печатка та підпис відповідальної особи позивача, в проекті договору від 30.12.2015 р. зазначено обсяг потужності 2,0 кВт, замість зазначених в технічних умов № ЧН-683/2000 на підключення споживача 5кВт та напруга 220В при наявності 3-ф приєднання, також були наявні неточності в персональних даних споживача. В проекті договору направленого 21.01.2016 року не було номеру та дати договору, невірно зазначено рівень напруги та струму, наявне неповне заповнення рядків договору, й саме з вищенаведених підстав ОСОБА_2 не підписував направлені йому позивачем договори.

01.02.2016 року ОСОБА_2 направив до позивача скаргу, в якій виклав непогодження з оформленням направлених йому договорів про користування електричною енергією.

18 лютого 2016 року листом № Д-30/01/06 Д-47/01-06 , позивач наголосив на тому, що відносини між споживачами електричної енергії та енергопостачальниками регулюються Правилами користування електричною енергією, згідно п 1. яких, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору, укладеного між споживачем та енергопостачальником, який розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією. Так, позивач вказує на те, що сторони не мають права відступати від змісту типового договору, а в разі не погодження сторони із змістом договору складається протокол розбіжностей.

22.02.2016 року ОСОБА_2 надав позивачу заяву - протокол розбіжностей. 01.03.2016 року листом № 213-Д позивач повідомив заявника, що подана заява-протокол розбіжностей не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вона складається в 2-х примірниках та направляється іншій стороні в 20-денний термін з моменту отримання договору, а отже не може бути ним врахована для врегулювання розбіжностей при укладенні договору про користування електричною енергією.

Третьою особою яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, надано суду клопотання-пояснення в яких зазначив про багаточисленне листування з позивачем та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з питання укладення договору про користування електричною енергією та надав копії таких листів, що приєднані до матеріалів судової справи.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує, що п. 2 рішення адміністративної колегії ОСОБА_1 обласного територіального відділення АКУ від 10.03.2016 р. № 41-рк по справі № 02-05/41-2015, визнано бездіяльності позивача, яка полягала в не укладенні із ОСОБА_7 договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.2015 р.

Всі докази надані позивачем, на підтвердження направлення ОСОБА_2 проектів договорів та тим самим виконання всіх залежних від нього дій спрямованих на укладання договору про користування електричною енергією із споживачем фактично не можуть бути розцінені як реакція на заяву ОСОБА_2 від 27.05.2015 р. оскільки вказані дії були вчинені саме на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2015 р. Так, єдиною відповіддю на вищезгадану заяву третьої особи по справі є надання відповіді № 551-Д від 25.06.2015 р, якою позивач фактично відмовив останньому в укладенні договору без підстав і в порушення діючого законодавства.

Таким чином, суд вважає, що відповідач надав необхідні докази і доводи щодо підтвердження вчинення позивачем бездіяльності, яка полягає в не укладенні з ОСОБА_7 договору про користування електричною енергією саме на підставі його заяви від 27.05.215 року, що є порушенням передбаченим п.2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом в межах власних мереж, яке призвело до ущемлення інтересів споживача, і було б неможливим за умови існування значної конкуренції на ринку саме на підставі заяви споживача від 27.05.2015 року.

Слід зазначити, що 25.12.2015 року відповідачем направлено позивачу вимогу 02-01/2/3881 в звязку з розглядом справи №02-05/41-2015 надати інформацію наступного змісту: 1.Чи укладено ПАТ «Чернігівобленерго» з ОСОБА_2 договір про користування електроенергією станом на день надання відповіді. В разі якщо договір не укладено вкажіть причину не укладення. 2. Будь яку іншу інформацію, яку вважаєте за необхідне надати з даного питання.

Позивачем на вимогу від 25.12.2015 року надано 04.01.2016 року, яка отримана відповідачем , лист № 28/14 з посиланням на справу №02-05/41-2015 з інформацією про направлення 30.12.2015 року ОСОБА_2 два екземпляри підписаного та скріпленого печатками зі сторони товариства договору. Також проінформовано відповідача , що станом на 04.01.2016 року ОСОБА_2 підписаний екземпляр договору не повернув.

Суд критично ставиться до відсутності оцінки відповідачем по тексту оспорюваного рішення наявних в матеріалах справи відповідача № 02-05/41-2015 примірників направлених позивачем відповідачу проектів договорів, оскільки такі проекти надавались позивачем саме в процесі розгляду справи 02-05/41-2015 .

Однак при цьому, суд вважає , що вчинені дії позивачем по направленню проектів договорів в грудні 2015 року та січні 2016 року на підписання третій особі не спростовують факт бездіяльності енергопостачальної організації саме по укладенню договору з ОСОБА_2 на підставі його заяви від 27.05.2015 року й навпаки підтверджують можливість укладення такого договору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідно до ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Отже, правовий аналіз норм процесуального законодавства свідчить про те, що законодавчо визначено обовязок доказування обох сторін. Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заяв та клопотань позивач та відповідач щодо необхідності дослідження додаткових доказів та їх витребування сторонами не заявлялось.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України Про захист економічної конкуренції підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Висновки, зазначені по тексту оспорюваного рішення, та факти позивач належними та допустимими доказами не спростував, про що зазначено вище.

Встановлені у рішенні факти та обґрунтованість прийнятого 10.03.2016 року відповідачем рішення №41-рк не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, заявлені позивачем обґрунтування позову не знайшли підтвердження та спростовані відповідачем, а тому прийняття відповідачем оспорюваного рішення здійснено у межах наданих відповідачу повноважень, при повному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи. Таким чином рішення винесено без порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд приходить до висновку, що сукупність встановлених відповідачем обставин в процесі винесення оспорюваного рішення, а також адекватність його висновків та правомірність дій за цими обставинами при прийнятті оспорюваного рішення, правомірність кваліфікації правопорушення, здійсненого позивачем та застосованого до нього штрафу, свідчать про відсутність підстав, передбачених ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції", для визнання оспорюваного рішення недійсним, а тому в позові має бути відмовлено.

Заявлене усно клопотання представником третьої особи про винесення окремої ухвали відносно позивача з підстав неналежного виконання обовязку позивачем про направлення позовних документів третій особі, оскільки направлені документи виконані в поганій якості та погано читаються, суд не вважає достатньо обґрунтованим, оскільки виконання обовязку про направлення позовних матеріалів фактично вчинено позивачем. позивача.

Керуючись ст.ст. 40-41 ГК України, 14, 22 Закону України Про Антимонопольний комітет України, ст.ст. 13, 19, 50, 59, 60 Закону України Про захист економічної конкуренції, Методикою визначення монопольного (домінуючого) становища субєктів господарювання на ринку, Правилами користування електричною енергією, ст.ст. 1, 4-2, 22, 27, 33, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 15 червня 2016 року

Суддя І.А.Фетисова