КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2016 р. Справа№ 17/108-11/24

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від прокуратури: Галясь О.М., посвідчення № 031869 від 02.02.2015;

від позивача: Демиденко О.А., представник за довіреністю № 114 від 28.03.2016;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Конограй Н.В. - представник за довіреністю № 184-д від 29.01.2016;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: Шумейко Ю.О. - представник за довіреністю № 82 від 02.11.2015;

від третьої особи 3: не з'явились;

від третьої особи 4: Багатченко Ю.В. - представник за довіреністю № 11/01-42/1590 від 22.12.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Київоблтурист"

на рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014

у справі № 17/108-11/24 (головуючий суддя Конюх О.В., судді: Подоляк Ю.В., Щоткін О.В.)

за позовом Переяслав-Хмельницького міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави

в особі Фонду державного майна України

до 1. Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області;

2. Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Комунальне підприємство Київської обласної ради "Переяслав-Хмельницьке бюро технічної інвентаризації"

2. Дочірнє підприємство "Київоблтурист";

3. Філія оздоровчого закладу для дітей "Переяславський";

4. Федерація професійних спілок України

про визнання незаконним рішення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2011 року Переяслав-Хмельницький міжрайонний прокурор Київської області звернувся до Господарського суду Київської області з позовом від 04.08.2011 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів: Циблівської сільської ради Київської області та Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" про: визнання незаконним з моменту прийняття та скасування рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 51/1 від 12.07.2001р. "Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору "Переяславський" Дочірнього підприємства "Київоблтурист" ЗАТ "Укрпрофтур", що розташований в с. Циблі"; визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу "Переяславський", який складається з 26 об'єктів нерухомого майна загальною вартістю 2 076 200,00 грн., площею 3 926, 4 м.кв., розташований за адресою: мікрорайон "Переяславський", с. Циблі, Переяслав-Хмельницького району, Київської області, та на який 25.07.2001р. Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації Закритому акціонерному товариству "Укрпрофтур" видане свідоцтво про право власності; витребування із чужого незаконного володіння ЗАТ "Укрпрофтур" спірного цілісного майнового комплексу та повернення його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

З матеріалів справи вбачається, що Переяслав-Хмельницьким міжрайонним прокурором Київської області було частково уточнено позовні вимоги, зокрема, просив рішення Циблівської сільської ради Київської області від 12.07.2001 № 51/1 "Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору "Переяславський" Дочірнього підприємства "Київоблтурист" ПАТ "Укрпрофтур", що розташований в с. Циблі" - визнати недійсним з моменту прийняття.

Справа розглядалась різними судовими інстанціями.

Рішенням господарського суду Київської області від 19.08.2011 у справі № 17/108-11 позов задоволено частково; визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради "Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору "Переяславський" ДП "Київоблтурист" ЗАТ "Укрпрофтур", що розташований в с. Циблі" № 51/1 від 12.07.2001; визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу "Переяславський", який складається з 26 об'єктів нерухомого майна загальною вартістю 2 076 200,00 грн. і площею 3 926,4 м2 та розташований за адресою: мікрорайон "Переяславський", с. Циблі, Переяслав-Хмельницького району, Київської області; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" в доход Державного бюджету України 10 381, 00 грн. державного мита та 118, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2012 р. рішення господарського суду Київської області від 19.08.2011 р. у справі № 17/108-11 скасовано частково; позов Переяслав-Хмельницького міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.01.2013р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2012 та рішення господарського суду Київської області від 19.08.2011 у справі № 17/108-11 скасовано, справу № 17/108-11 передано на новий розгляд до господарського суду Київської області в іншому складі суду, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" на користь Державного бюджету України судовий збір за поданою ним касаційною скаргою на суму 751,10 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 19.09.2013 в позові Переяслав-Хмельницькому міжрайонному прокурору Київської області відмовлено з мотивів пропуску позовної давності. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2014 рішення господарського суду Київської області від 19.09.2013 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2014р. рішення господарського суду Київської області від 19.09.2013р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2014р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.09.2014 року по справі № 17/108-11/24 позов задоволено повністю:

- визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 51/1 від 12.07.2001 "Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору "Переяславський" дочірнього підприємства "Київоблтурист" ЗАТ "Укрпрофтур", що розташований в с. Циблі";

- визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу "Переяславський", який складається з 26 об'єктів нерухомого майна загальною вартістю 2 млн. 076 тис. 200 грн. і площею 3926,4 м кв. і розташований за адресою: мікрорайон "Переяславський", с Циблі, Переяслав-Хмельницького району, Київської області та на який 25.07.2001 р. Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації Закритому акціонерному товариству "Укрпрофтур" видане свідоцтво про право власності;

- витребувано із чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" спірний цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу "Переяславський", який складається з 26 об'єктів нерухомого майна загальною вартістю 2 млн. 076 тис. 200 грн. площею 3926,4 м кв. і розташований за адресою: мікрорайон "Переяславський", с. Циблі, Переяслав-Хмельницького району, Київської області та зобов'язано повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України;

- стягнуто з Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області в дохід Державного бюджету України 85,00 грн. державного мита та 0,96 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу;

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" в дохід Державного бюджету України 20 762,00 грн. державного мита, 235,04 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Дочірнє підприємство "Київоблтурист" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014 року по справі № 17/108-11/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постанова Верховної Ради України від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" не передбачала вилучення майна профспілок УРСР на користь держави, а стосувалася майна та фінансових ресурсів підприємств та установ, що перебували у віданні центральних органів загальносоюзних організацій, в профспілках такими організаціями були ВЦСПС і Центральна рада по туризму та екскурсіях. Апеллянт також, вказуючи на положення ст. 10 Конституції УРСР 1978р., ст.ст. 87, 97, 98 ЦК УРСР, стверджує, що профспілкова власність була визнана на рівні з державною (загальнонародною) та захищалася законом, а також посилається на прийняття 10.12.1990 Закону СРСР № 1818-1 "Про професійні спілки, права та гарантії їхньої діяльності", положення ст. 20 цього Закону; затвердження договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1991, укладеного між загальною конфедерацією профспілок СРСР та Федерацією незалежних профспілок України та те, що згідно з випискою з переліку об'єктів профспілкового майна, закріпленого за Федерацією незалежних профспілок України на праві власності, за вказаним договором було, в тому числі, передано у власність наступне майно, розташоване у Київській області: турбаза "Переяслівська", м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2015 відновлено строк; апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Київоблтурист" на рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014 у справі № 17/108-11/24 прийнято до провадження та призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Синиця О.Ф., Шевченко Е.О.

Через загальний відділ Київського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшли додаткові пояснення у даній справі, відповідно до яких, відповідач 2 наголошував, що відповідно до положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції на момент звернення прокуратури з позовом у даній справі) на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності та інші речові права, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поширення на позови прокуратури положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України. У зв'язку з цим, відповідач 2 просив рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог через сплив строку позовної давності.

21.01.2016 через загальний відділ Київського апеляційного господарського суду від прокуратури також надійшли письмові пояснення з обґрунтуванням можливості застосування положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України у даній справі.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2016 розгляд апеляційної скарги у даній справі було відкладено на 26.04.2016.

Справа розглядалася різними складами суду. Зокрема 26.04.2016 у зв'язку з перебуванням суддів Майданевича А.Г. та Гончарова С.А. на лікарняному, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.04.2016, для розгляду апеляційної скарги Дочірнього підприємства "Київоблтурист" на рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014 у справі № 17/108-11/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В., яка ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 прийняла апеляційну скаргу третьої особи 2 у даній справі до свого провадження та ухвалила постанову у даній справі.

В судовому засіданні 02.06.2016 Дочірнє підприємство "Київоблтурист" просило рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2011 у справі № 17/108-11 скасувати повністю з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник прокуратури проти апеляційної скарги також заперечила, зазначила, що підтримує доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представники відповідача 2 апеляційну скаргу у даній справі підтримали, просили її задовольнити, окрім цього подали клопотання по долучення матеріалів справи, зокрема, завірених копій повідомлення ФДМУ № 10-16-4105 від 13.06.1995, листа № 10-16-13652 від 26.12.1996, листа № 10-16-17987 від 11.12.2006 та № 10-16-14401 від 08.10.2008, подання та стадії апеляційного перегляду яких обґрунтували тим, що отримали вказані документи лише 01.06.2016 під час розгляду іншої судової справи в Господарському суді Житомирської області, а тому просили долучити вказані докази в порядку ст. 101 ГПК України. Дане клопотання судом апеляційної інстанції задоволено, додаткові докази долучено до матеріалів справи як подані на стадії апеляційного провадження з поважних причин.

У судове засідання 02.06.2016 представники відповідача 1 та третіх осіб 1, 3 не з'явились. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача 1 та третіх осіб 1, 3, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, додаткові письмові пояснення, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Вимоги обґрунтовані тим, що Переяслав-Хмельницький міжрайонний прокурор Київської області та позивач (на підставі ст. 10 Конституції УРСР 1978 року, ст. 89 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 р. № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР», Постанови Верховної Ради УРСР від 29.11.1990 № 506 «Про захист суверенних прав власності Української РСР», Закону України «Про підприємництва, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 р., Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», Постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 р. № 2268-XII «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України», Тимчасове положення «Про Фонд державного майна України», затверджене Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 р.) стверджують, що спірний цілісний майновий комплекс оздоровчого закладу «Переяславський» на момент прийняття оскаржуваного рішення був об'єктом державної власності, розпоряджатися яким могла лише держава в особі Фонду державного майна України, відтак рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 51/1 від 12.07.2001 р. «Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору «Переяславський» Дочірнього підприємства «Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур», що розташований в с. Циблі» прийнято з порушенням норм законодавства, а незаконне перебування спірного цілісного майнового комплексу у власності ЗАТ «Укрпрофтур» порушує право держави як власника цього майна в особі Фонду державного майна України.

Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР від 17.04.1936 «Про ліквідацію Всесоюзного товариства пролетарського туризму та екскурсій» ліквідовано Всесоюзне товариство пролетарського туризму і екскурсій з передачею всього його майна Всесоюзній Центральній Раді Професійних Спілок (ВЦРПС). Цією постановою на ВЦРПС і його організації покладено безпосереднє керівництво роботою в області місцевих, дальніх екскурсій, масового туризму і альпінізму. Також нею постановлено ВЦРПС організувати управління місцевими і дальніми екскурсіями і масовим туризмом, передати в його безпосереднє відання маршрути союзного та місцевого значення, що знаходяться в системі Всесоюзного товариства пролетарського туризму і екскурсій, всіма туристично-екскурсійними базами і будівництвом, що стало підставою для створення мережі туристично-екскурсійних закладів профспілок, які в Українській РСР перебували у складі Української республіканської ради по туризму та екскурсіям, підпорядкованої Укрпрофраді.

Постановою Секретаріату ВЦРПС від 24.04.1945 (протокол №53 п.24) відновлена діяльність туристично-екскурсійного управління ВЦРПС на правах відділу.

Постановою Президії ВЦРПС від 27.11.1959 (протокол №25 п.4) створені з 01.01.1960 в союзних республіках республіканські, а по РСФРР, в окремих краях і областях, краєві, обласні туристично-екскурсійні управління, у віданні яких повинні знаходитися туристичні господарства відповідних республік, країв і областей.

Постановою Президії ВЦРПС від 20.07.1962 (протокол №17 п.4) центральні, республіканські, краєві і обласні туристично-екскурсійні управління реорганізовані в центральні, республіканські, краєві і обласні ради по туризму.

Постановою Президії ВЦРПС від 11.09.1981 №8-15 згідно з постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 31.10.1980 «Про подальший розвиток і вдосконалення туристично-екскурсійної справи в країні» затверджено Положення про міжвідомчу раду по туризму і екскурсіях при ВЦРПС.

Постановою Президії Центральної Ради по туризму та екскурсіях від 27.07.1982 №8-3 затверджено Положення про Українську республіканську раду по туризму і екскурсіях. Відповідно до цього Положення Українська республіканська рада по туризму і екскурсіях являється органом, який здійснює керівництво радами по туризму і екскурсіям, іншими підвідомчими установами, організаціями, підприємствами туристично-екскурсійної системи профспілок на території УРСР. Українська республіканська рада по туризму та екскурсіях працює під керівництвом Центральної ради по туризму і екскурсіях Української республіканської ради профспілок (Укрпрофрада) в тісному контакті з обласними радами і республіканськими комітетами профспілок, іншими громадськими організаціями, державними комітетами, міністерствами і відомствами Української РСР. Українська республіканська рада по туризму і екскурсіях здійснює свою діяльність на началах госпрозрахунку, являється юридичною особою, має розрахунковий рахунок, самостійний баланс. Положенням також визначені завдання, зміст роботи, склад коштів.

Постановою колегії Української республіканської ради по туризму і екскурсіях Центральної ради по туризму і екскурсіях ВЦРПС від 14.06.1984 «Про створення туристичної бази «Переяславська» Київської обласної ради по туризму та екскурсіях» у зв'язку із закінченням будівництва туристичної бази в м. Переяслав-Хмельницький Київської області (акт про введення в експлуатацію державної приймальної комісії від 26.06.1983) постановлено створити з 01.07.1983 туристичну базу «Переяславська» з підпорядкуванням Київській обласній раді по туризму та екскурсіях та затвердити положення про туристичну базу «Переяславська» (т. 1, а.с. 166).

Правовий статус ВЦРПС, його завдання, функції визначалися Статутом професійних спілок СРСР в редакції, затвердженій ХVIII з'їздом профспілок СРСР від 01.01.1987. Відповідно до Статуту професійні спілки були загальносоюзною громадською організацією, до складу якої входили республіканські ради.

Постановою Президії ВЦРПС від 26.04.1988 №5-1 затверджені основні напрямки розвитку і покращення санаторно-курортного обслуговування, туризму і відпочинку трудящих.

Установчим з'їздом незалежних професійних спілок України 06.10.1990 прийнята Декларація про утворення Федерації незалежних професійних спілок України.

Пунктом 26 Декларації від 06.10.1990 про утворення Федерації незалежних профспілок України встановлено, що Рада Федерації є правонаступником Укрпрофради і все майно Федерації є власністю останньої. 21.11.1992 Федерація незалежних профспілок України була перейменована в нинішню Федерацію профспілок України.

23.08.1991 Президією Ради Федерації незалежних профспілок України було прийнято постанову №П-7-7 «Про створення Акціонерного товариства «Укрпрофтур», згідно якої з метою радикальної перебудови управління туризмом профспілок, приведення господарського механізму у відповідність ринковим відносинам постановлено вважати доцільним створення на базі туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях Республіканського акціонерного товариства «Укрпрофтур».

04.10.1991 між радою Федерації незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України було підписано установчий договір про створення Акціонерного товариства «Укрпрофтур». Одночасно, 04.10.1991 підписано статут Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур», який зареєстровано 28.10.1991 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів.

За змістом п.1.1 зазначеного статуту Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» створюється з метою організації та надання громадянам, в тому числі, іноземним, комплексних туристично-екскурсійних та інших послуг, ефективного використання матеріальної бази, будівництва нових та реконструкції існуючих туристичних об'єктів, прискорення формування нових економічних засад туризму та екскурсій.

Згідно із п.п. 1.2, 2.1 статуту засновниками та учасниками новоствореної юридичної особи є рада Федерації незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України.

При цьому, п. 1.8 статуту АТ «Укрпрофтур» передбачено, що новостворена юридична особа є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях.

Пунктом 3.1 статуту Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» визначено, що для забезпечення діяльності юридичної особи створюється статутний фонд у розмірі 391206 тис. рублів шляхом передання радою Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерному товариству капіталу в розмірі вартості основних фондів та оборотних засобів туристично-екскурсійних підприємств, об'єднань та організацій профспілок України в сумі 381206 тис. рублів та внеском Фонду соціального страхування України у розмірі 10 млн. рублів.

До статутного фонду Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» Федерацією незалежних профспілок України було передано, зокрема, туристичну базу «Переяславська», 1983 року створення, яка розташована у Київській області, що підтверджується наданим до матеріалів справи додатком до Статуту АТ «Укрпрофтур» розділ ІІІ, п. 3.1. про перелік майна, переданого ФП України до статутного фонду АТ «Укрпрофтур» (т.3 а.с. 122-134).

Постановою Президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України № П-11-9 від 22.11.1991 доручено Українській республіканській раді по туризму і екскурсіях ліквідувати з 10.12.1991 обласні туристично-екскурсійні виробничі об'єднання, а також реорганізувати підпорядковані їм туристично-екскурсійні підприємства і організації у встановленому чинним законодавством порядку.

14.04.1998 Загальними зборами акціонерів «Укрпрофтур» затверджено статут Дочірнього підприємства «Київоблтурист», відповідно до якого Київське обласне дочірнє підприємство «Київоблтурист» створене закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» для забезпечення ефективного використання матеріальної бази, організації та надання громадянам і юридичним особам, у тому числі іноземним, комплексних туристичних послуг з метою одержання відповідного прибутку.

Згідно з п. 1.4 статуту Дочірнього підприємства «Київоблтурист», воно є правонаступником обласної ради по туризму та екскурсіях.

Відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» №Р-27-5 від 31.03.2011 змінено найменування Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» на Приватне акціонерне товариство «Укрпрофтур», у зв'язку з чим 29.04.2011 за №8006502 зареєстровано статут Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», який є новою редакцією статуту Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур».

Таким чином, Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур», яке в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариство «Укрпрофтур», є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях, що підпорядковувалася Всесоюзній Центральній Раді Професійних Спілок, а отже була союзною громадською організацією.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Циблівської сільської ради №39 від 01.07.2011 «Про розгляд протесту Переяслав-Хмельницького міжрайонного прокурора від 10.06.2011 за №2136 на рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради №51/1 від 12.07.2001 «Про видачу свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору «Переяславський» ДП «Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур», що розташований в с.Циблі» вирішено протест Переяcлав-Хмельницького міжрайонного прокурора від 10.06.2011 №2136 на рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради №51/1 від 12.07.2001 «Про видачу свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору «Переяславський» ДП «Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур» задовольнити та скасувати рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради №51/1 від 12.07.2001 «Про видачу свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору «Переяславський» ДП «Київоблтурист» ЗАТ «Укрпрофтур».

Разом з цим, відповідно до Постанови від 27.10.1990 р. ХІХ з'їзду профспілок СРСР "Про власність профспілок СРСР" профспілкові об'єкти є єдиною власність профспілок СРСР. Правонаступником власності є Загальна конфедерація профспілок СРСР.

18.11.1990 Постановою Президії Ради Загальної Конфедерації Професійних спілок СРСР № 2-1а "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном" у відповідності до статуту Загальної Конфедерації Професійних спілок СРСР та Постанови XIX з'їзду професійних спілок СССР "Про власність профспілок СРСР" від 27.10.1990 р. затверджено Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 р., укладений між Загальною Конфедерацією Професійних спілок СРСР і Федерацією незалежних профспілок України, відповідно до якого за Федерацією незалежних профспілок України закріплено на праві власності майно згідно додатку. Зі всіх інших питань, які стосуються профсоюзного майна, що не відображено у даному договорі і зачіпають інтереси ВКП СССР і ФНПУ (у кожному конкретному випадку) укладається окремий договір.

Як зазначалось раніше, відповідно до наявної у матеріалах справи виписки з Переліку об'єктів профсоюзного майна, що закріплене за Федерацією незалежних профспілок України на праві власності затвердженим Договором про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном (додаток до договору від 18.11.1990 р.) було передано турбазу "Переяславська"; адреса: м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра; рік введення в експлуатацію - 1983.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок України стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

У своїй діяльності профспілки керувалися загальним статутом профспілок СРСР та до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. В єдиній системі профспілок колишнього Союзу РСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Враховуючи нормативні акти стосовно права власності держави Україна після розпаду СРСР, історії створення спірного майна та створення відповідача 2, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що з проголошенням незалежності 24.08.1991 р. право власності на спірний об'єкт набула держава та відповідно до Постанов Верховної Ради України від 10.04.1992 р. № 2268-ХІІ та від 01.03.1994 р. № 3943-ХІІ орган, якому надані повноваження прийняти та розпоряджатись спірним об'єктом до визначення суб'єктів його права, є Фонд державного майна України.

Відтак, туристична база "Переяславська" не могла перейти у власність Федерації незалежних профспілок України, яку згодом остання передала до статутного фонду Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіям "Укрпрофтур", оскільки турбаза перейшла у державну власність відповідно до вищезазначених положень нормативно-правових актів.

Аналогічна правова позиція також викладена також в постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року № 3-142гс14, відповідно до якої було встановлено, що постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Указом Президії Верховної Ради України від 30 серпня 1991 року № 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Одночасно Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30 серпня 1991 року № 1452-XII визнано недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506.

З огляду на історію створення спірного майна (рішення про створення туристичної бази "Святошино" було прийнято організацією загальносоюзного рівня), історію реорганізації ПАТ "Укрпрофтур" (Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях і створено на базі майна засновників Федерації професійних спілок України, яка є правонаступником ради Федерації незалежних профспілок України, Української республіканської Ради профспілок та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності), та беручи до уваги наведені нормативні акти стосовно права власності держави Україна після розпаду СРСР, право власності на спірний об'єкт набула держава Україна.

Передача спірного майнового комплексу у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду СРСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірний об'єкт належить до майнових комплексів громадської організації колишнього СРСР, розташованих на території України.

За таких обставин на момент створення Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" спірне майно перебувало у державній власності.

Окрім цього, в постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2015 року у справі 3-56гс15 було зазначено, що питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження як Федерацією професійних спілок України, так і Федерацією профспілкових організацій Чернігівської області майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

З урахуванням наведених вище положень та правових позицій Верховного Суду України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірне майно не належало до комунального майна, приймаючи рішення № 51/1 від 12.07.2001 р. "Про видачу свідоцтва на право власності на цілісний майновий комплекс оздоровчого табору "Переяславський" Дочірнього підприємства "Київоблтурист" ЗАТ "Укрпрофтур", що розташований в с. Циблі" виконавчий комітет Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області вийшов за межі наданих йому законом повноважень, оскільки вирішення такого питання було віднесено до виключної компетенції Фонду державного майна України.

А тому суд апеляційної інстанції з урахуванням наведених положень та враховуючи фактичні обставини погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з цим, під час розгляду даної справи місцевим судом було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до частини першої ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. На виконання вказівок постанови ВГСУ від 17.07.2012р., як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції витребував документальні докази здійснення інвентаризації майна, яке перебуває у володінні Федерації профспілок України відповідно до наказу ФДМ України від 11.06.2007р. № 910, докази створення комісії, строків та результатів проведення інвентаризації (протоколи засідань, акти інвентаризації тощо), дослідив подані документи та пояснення сторін та встановив таке.

На виконання Наказу ФДМ України від 11.06.2007р. № 910 Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 14.06.2007р. № 14-25-15/7 було створено регіональну робочу комісію щодо проведення інвентаризації майна, яке знаходиться у фактичному володінні Федерації профспілок України у Київській області, якій було доручено першочергово провести інвентаризацію нерухомого майна відповідних підприємств, установ і організацій, які перебувають у володінні Федерації професійних спілок України, а також земельних ділянок.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що інвентаризація нерухомого майна в Київській області фактично здійснена не була.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави застосування позовної давності у даній справі, оскільки положення пункту 4 частини 1 статті 268 (в редакції на момент звернення прокуратури з позовом у даній справі) позовна давність не поширювалась на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу державної влади.

З таким висновком місцевого господарського суду колегій суду апеляційної інстанції не погоджується враховуючи наступне.

Відповідно до позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 16.09.2015 у справі 6-68цс15 (правові висновки в якій відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для судів при застовуванні аналогічних норм права) зазначено, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Враховуючи, що оспорюване рішення відповідачем 1 прийняте 12.07.2001, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР, передбачений статтею 72 вказаного Кодексу загальний трирічний термін позовної давності сплив.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, а відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення своїх прав або можливість такої обізнаності має розглядатися через призму обізнаності його органів та інших осіб, наділених повноваженнями з контролю за використанням та відчуженням державного майна.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14.

Отже, для правильного вирішення спору необхідно з'ясувати, коли власник довідався про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, ще в 1997 році Фонд державного майна України звертався з позовом до АТ "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду відповідача 2 було передано основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є державною власністю (копія рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 у справі №137/7 залучена до матеріалів справи, т. 2 а.с. 107-110), а тому позивач безумовно знав про порушення права власності держави на спірне майно.

А також, дослідивши долучені в порядку ст. 101 ГПК України додаткові докази, судом апеляційної інстанції було встановлено, що листом № 10-16-13652 від 26.12.1996 Федерація Профспілок України надсилала Фонду Державного майна України перелік об'єктів і майнових комплексів, які знаходились у віданні і безпосередньому управління всесоюзних профспілкових організацій на території України до 24.08.1991. При цьому, Федерація Профспілок України також зазначає, що готова прийняти активну участь у спільній роботі з Фондом Державного майна України щодо інвентаризації майна всесоюзних профспілкових організацій.

А тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що про відчуження спірного майна позивачу стало відомо лише після проведення перевірки прокуратурою в 2011 році.

Разом з тим, частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку, Фонду державного майна України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи прокуратури про відсутність пропуску позовної давності з урахуванням п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції, що діяла на момент звернення прокуратури з позовом у даній справі) з посиланням на постанову Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, оскільки в тексті означеної постанови колегія суддів ВСУ навпаки фактично зазначає, що підтримує попередню позицію, викладену в постанові у справі № 6-68цс15 від 16.09.2015, що дане положення (п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України) не поширюється на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, із клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності Фонд державного майна України не звертався.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що Фонд державного майна України мав об'єктивну та суб'єктивну можливість бути обізнаним про обставини порушення свого права, а тому твердження прокурора, що про відповідне порушення Фонду стало відомо з моменту проведення прокурором перевірки додержання вимог законодавства у 2011 році, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що початок перебігу строку позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення №51/1 для позивача пов'язаний з моментом його прийняття 12.07.2001. Доказів того, що позивач дізнався про прийняття оскаржуваного рішення пізніше цієї дати, суду не подано, як і не наведено жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності позивачем.

За таких обставин, місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач дізнався про порушення своїх про прав лише в 2011 році.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга у даній справі підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові повністю.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Київоблтурист" на рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014 у справі № 17/108-11/24 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.09.2014 у справі № 17/108-11/24 - скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

3. Матеріали справи № 17/108-11/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Повний текст постанови складено 08.06.2016.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк