ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2016 р.Справа № 922/1064/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ІП "Малахіт", м. Харків
до ФО Протаса ОСОБА_1, м. Харків ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрксімбанк" - третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, м. Харків
простягнення 41910,25 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № б/н від 06.05.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Іноземне підприємство "Малахіт" (м. Харків) звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ФОП ОСОБА_3 (м. Харків) заборгованість за договором суборенди №18/15 від 01.02.15р. в сумі 41910,25 грн., з яких: основна заборгованість з інфляційними втратами в розмірі 31179,47 грн., пеня в сумі 8362,78 грн., штраф за порушення строків оплати більше ніж 30 днів - 2368,00 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 04.04.16р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.04.16 року на 11:00 годину.

27.04.16р. представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 суму заборгованості всього 35142,31 грн. та витрати на судовий збір.

19.05.16р. представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 суму заборгованості всього в розмірі 37510,31 грн. та витрати на судовий збір.

Вищевказані заяви прийнято до розгляду та задоволено судом. Нова ціна позову становить - 37510,31 грн.

31.05.16р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву в якому вказав, що господарським судом Харківської області 02.12.2015р. було винесено рішення по справі №922/5899/15 про задоволення у повному обсязі позову Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" про визнання недійсним укладеного між ІП "Малахіт" та ТОВ "Харків-Надра" договору оренди №78/14 від 07.11.2014р. Дане рішення було залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2016р., в зв'язку з чим воно набрало законної сили. Оскільки, договір оренди №78/14 від 07.11.2014р. є недійсним з моменту його укладання, тобто з 07.11.2014р., в зв'язку з чим даний договір оренди не створював правових для ІП "Малахіт", як орендаря і останній не мав права укладати із ФОП ОСОБА_4 договору суборенди №18/15 від 01.02.2015р.

Крім того, у посилаючись на рішення від 02.12.2015р. по справі №922/5899/15, представник відповідача стверджує, що власник нежитлових приміщень ТОВ "Харків-Надра" не міг без згоди іпотекодержателя відповідно до ч. 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку" надавати вказані нежитлові приміщення як предмет іпотеки в оренду ІП "Малахіт". Таким чином, укладений між позивачем та відповідачем договір суборенди нежитлових приміщень №18/15 від 01.02.2015р. є недійсним та нікчемним і не створює для сторін за даним договором правових наслідків, у тому числі обов'язку відповідача здійснити орендну плату, оплату штрафних санкцій та інфляційних збитків за цим договором суборенди. Так, відповідач просить суд, у задоволенні позовних вимог ІП "Малахіт" до ФОП ОСОБА_3 про стягнення основної суми боргу, інфляційних збитків, штрафу та пені за договором суборенди №18/15 від 01.02.2015р. відмовити у повному обсязі. Також, відповідач надав документи для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01.06.16р. за клопотанням представника позивача строк вирішення спору продовжено по 16.06.16р.

Представник відповідача надав клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрксімбанк" (вх. №18772 від 07.06.2016 року).

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Дослідивши обставини, викладені в позовній заяві та документи додані до позовної заяви, суд вважає за необхідне залучити ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрксімбанк" до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

08.06.16р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 10.06.16р. до 12:00.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.06.16р. проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

01.02.15р. між ІП "Малахіт", як орендатором, та ФОП ОСОБА_3, як суборендатором, було укладено договір суборенди №18/15. Відповідно до п.1.1. даного договору орендатор передає, а суборендатор приймає у тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 59,2 кв.м., розташованих на 4-му поверсі (к. 512, 513) у будівлі літ. "А-6", яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 (далі - нежитлові приміщення).

Пунктом 4.1. договору визначено, що орендна плата встановлена у розмірі 40грн. у місяць, у т.ч. ПДВ, за один кв.м.

Згідно п.п. 4.2. договору, суборендатор повинен сплачувати орендну плату щомісячно до 10 (десятого) числа місяця надання послуг.

В позовній заяві позивач заявляє, що відповідач не здійснював орендної плати за договором за період лютий 2015 - лютий 2016 р.р., у зв'язку з чим з останнього позивач стягує суму основної заборгованості, інфляційних збитків, штрафу та пені.

Намагаючись вирішити питання про сплату ФОП ОСОБА_3 заборгованості, ІП"МАЛАХІТ" 04.03.16р. звернулося до нього з вимогою про сплату боргу (лист за вих.№46-м від 01.03.16р.), але станом на дату подання позову відповіді на вимогу не отримано, грошові кошти перераховані не були.

Відповідно до положень ч.3 ст.774 ЦК України, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Частина 1 ст. 759 ЦК України встановлює, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з положеннями ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 530 ЦК України закріплено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На думку позивача, відповідачем було порушено положення ст.ст. 526 ЦК України, 193 ГК України та не виконано належним чином господарське зобовязання відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач не вжив усіх заходів, необхідних для належного виконання ним зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Посилаючись на ч.1 ст. 216 ГК України, ст. 625 ЦК України, п.5.4. договору суборенди №18/15, позивач вимагає сплати відповідачем суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, пені, штрафу за порушення строків оплати за господарським зобовязанням.

Відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

07.11.14 між Іноземним підприємством "МАЛАХІТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра" було укладено Договір оренди № 78/14 від 07.11.14 нежитлової будівлі, літ. "А-6", розташованої за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, строком на 35 місяців.

Нежитлова будівля, літ. "А-6", розташована за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Харків-Надра" (, місцезнаходження: 61036, м. Харків, вул. Морозова, 13).

Також, нежитлова будівля, літ. "А-6", розташована за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120, є предметом забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною угодою № 68111N5 від 28.10.11р., укладеною між АТ "Укрексімбанк" (надалі - банк) та ТОВ "Харків-Надра", ТОВ "Карпос", ІП "Калісто", ІП "Індра", ТОВ "Чудо База", ТОВ "Будсім", ІП "Аврора", відповідно до Іпотечного договору № 68112216 від 18.06.12р., укладеного між банком та ТОВ "Харків-Надра" (іпотекодавець).

31.05.16р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що господарським судом Харківської області 02.12.15р. було винесено рішення по справі №922/5899/15 про задоволення у повному обсязі позову Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" про визнання недійсним укладеного між ІП "Малахіт" та ТОВ "Харків-Надра" договору оренди №78/14 від 07.11.14р.

Дане рішення було залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.16р., у зв'язку з чим воно набрало законної сили. Оскільки договір оренди №78/14 від 07.11.14р. є недійсним з моменту його укладання, тобто з 07.11.14р., у зв'язку з чим даний договір оренди не створював правових підстав для ІП "Малахіт" як орендаря і останній не мав права укладати із ФОП ОСОБА_3 договір суборенди №18/15 від 01.02.15р.

Крім того, посилаючись на рішення від 02.12.15р. по справі №922/5899/15, представник відповідача стверджує, що власник нежитлових приміщень ТОВ "Харків-Надра" не міг без згоди іпотекодержателя відповідно до ч. 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку" надавати вказані нежитлові приміщення, як предмет іпотеки, в оренду ІП "Малахіт".

Відповідач стверджує, що укладений між позивачем та відповідачем договір суборенди нежитлових приміщень №18/15 від 01.02.15р. є недійсним і не створює для сторін за даним договором правових наслідків, у тому числі обов'язку відповідача здійснити орендну плату, оплату штрафних санкцій та інфляційних збитків за цим договором суборенди.

У судовому засіданні представник позивача посилався на те, що загальну площу нежитлового приміщення, яке передавалося в оренду за договором №78/14 від 07.11.14р. було зменшено додатковою угодою до цього договору від 19.01.15р., яку надано позивачем до суду, а частину площі, на яку зменшено предмет договору оренди №78/14 від 07.11.14р., ТОВ "Харків-Надра" передав в оренду ІП "Малахіт" за новим договором оренди від 20.01.15р.

Представник позивача стверджував, що приміщення, розташовані за адресою: Харківська область, м.Харків, вул. Академіка Павлова, 120, передані за договором суборенди №18/15 від 01.02.15р. ФОП ОСОБА_3, в свою були отримані ІП "Малахіт" у користування від ТОВ "Харків-Надра" за договором оренди від 20.01.15 року, а не за договором №78/14 від 07.11.14р., який судом було визнано недійсним.

На думку відповідача, наведена додаткова угода є недійсною, оскільки господарським судом Харківської області у справі №922/5899/15 було визнано недійсним договір оренди №78/14 від 07.11.2014р., укладений між ІП "Малахіт" та ТОВ "Харків-Надра".

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до положень постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013р. №11 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Сторони нікчемного правочину не зобовязані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобовязання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини другої статті 548 ЦК України, визнання правочину недійсним тягне за собою наслідки у вигляді визнання недійсними правочинів, спрямованих на забезпечення виконання зобовязання, яке виникає з цього правочину, навіть якщо самі по собі вони відповідають вимогам закону.

Відповідач зазначає, що з 07.11.2014р. недійсним є основний договір оренди №78/14 від 07.11.2014р., тому не можуть вважатися дійсними і всі зміни до нього, внесені додатковою угодою.

Виходячи з положень наведених приписів ЦК України та враховуючи позицію Вищого господарського суду України, договір оренди №78/14 від 07.11.2014р. є недійсним з моменту його укладання, тобто з 07.11.2014р., в зв'язку з чим даний договір оренди не створював правових для сторін, тому а тому укладена до такого договору додаткова угода, яка не є самостійним правочином і повинна розглядатися лише в комплексі з договором, також є недійсною.

На підтвердження дотримання вимог ст.ст. 9, 12 Закону України "Про іпотеку" при укладенні договору оренди від 20.01.15 року між ІП "Малахіт" та ТОВ "Харків-Надра" позивач надав повідомлення ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" від 29.08.12р. №068-20/4341 про те, що банк надає згоду на передачу в оренду ІП "МАЛАХІТ" нежитлової будівлі літ. А-6, загальною площею 24020,14 м.кв., які розташовані за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 і є предметом іпотечного договору №68112216 від 18.06.12, укладеного на забезпечення зобовязань ТОВ "Харків-Надра" за Генеральною кредитною угодою №68111N5 від 28.10.11р.

Як зазначено відповідачем в письмових поясненнях від 10.06.16р., дані обставини вже були предметом судового розгляду, за результатами якого Харківським апеляційним господарським судом 09.03.16р. було прийнято рішення по справі №922/5899/15 про визнання недійсним договору оренди №78/14 від 07.11.14р. укладеного між ІП "Малахіт" та ТОВ "Харків-Надра" і залишено рішення господарського суду Харківської області від 02.12.15р. у справі №922/5899/15 без змін, тобто визнано недійсним зазначений договір оренди №78/14 від 07.11.14р.

Рішенням Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.16р. по справі №922/5899/15 встановлено, що ІП"Малахіт" надавало на підтвердження наявності згоди банку на укладення договору оренди №78/14 від 07.11.14р. лист ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" №068-20/4341 від 29.08.12р.

Також, судом було встановлено, що посилання ІП "Малахіт" на лист №068-20/4341 від 29.08.12р., як на отримання єдиної необхідної згоди на укладання в подальшому необмеженої кількості договорів оренди/суборенди є безпідставними, оскільки банк розглядає конкретні проекти договорів оренди/суборенди з істотними умовами, зазначеними саме в цих договорах: ціни, терміну дії, інше.

Таким чином, у судовому порядку було встановлено, що для укладення договору оренди між ТОВ "Харків-Надра" та ІП "Малахіт" необхідна окрема згода банку і що лист ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" від 29.08.2012р. №068-20/4341 не можна вважати такою згодою.

У матеріалах справи відсутня згода банку на укладення договору оренди між ТОВ "Харків-Надра" та ІП "Малахіт" від 20.01.15р. Тому відповідач вважає, що позивач не підтвердив те, що ТОВ "Харків-Надра" та ІП "Малахіт" дотримано вимоги умов іпотечного договору №68112216 від 18.06.12р. (а саме: п.2.4.5.) та вимоги статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку", що призводить до нікчемності правочину з укладання договору оренди від 20.01.15р.

Щодо передачі зазначених приміщень ІП "Малахіт" в суборенду ФОП ОСОБА_3 за договором суборенди №18/15 від 01.02.15р., то у своїх поясненнях по справі від 07.06.16р. та наданих суду документах позивач не довів наявність згоди іпотекодержателя на укладення договору суборенди з ФОП ОСОБА_3

Крім того, відповідач зазначає, що договір суборенди №18/15 від 01.02.15р., укладений між ІП "Малахіт" та ФОП ОСОБА_3, є нікчемним, бо сторонами порушено вимоги умови іпотечного договору №68112216 від 18.06.12р. (а саме: п. 2.4.5.) щодо обовязку без письмової згоди іпотекодержателя не здійснювати дій, пов'язаних із передачею предмета іпотеки третім особам (оренда, суборенда тощо) та вимоги статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку". Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. У ч.1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Тому, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ІП"Малахіт" до ФОП ОСОБА_3 про стягнення основної суми боргу, інфляційних збитків, штрафу та пені за договором суборенди №18/15 від 01.02.15р. у повному обсязі.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані позивачем та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно з приписами ст. 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Ст. 236 ЦК України встановлює, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В п. 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013р. №11 зазначено, що сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Положеннями ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, встановлені в рішеннях судів по справі № 922/5899/15 (а.с. № 98-111) та № 922/4869/15 (а.с. № 122-129) не потребують доведення.

Згідно зі ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Слід звернути увагу на те, що матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про застосування при ухваленні рішення по справі положень п.2 ч.1 ст. 83 ГПК України (а.с. № 200), відповідно до якого господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Суд, розглянувши вищевказане клопотання, вважає за можливе задовольнити його, та застосувати ст. 83 ГПК України та вийти за межі позовних вимог щодо захисту прав та законних інтересів ФОП ОСОБА_3

Так, позивач стверджує, що існують докази надання банком згоди на укладення договору оренди від 20.01.15р. між ТОВ "Харків-Надра" та ІП "Малахіт", але наданий до суду доказ (а.с. № 189) не свідчить про надання згоди банком на укладання договору суборенди між ІП "Малахіт" та ФОП ОСОБА_3

Згідно ст. 774 Цивільного Кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Зважаючи на те, що ІП "Малахіт" в момент укладення договору суборенди №18/15 від 01.02.2015р. недодержані вимоги, встановлені ст. 9, 12 Закону України "Про іпотеку", тому такий договір є недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України (зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства, зокрема, приписам частини 2 статті 9 Закону України "Про іпотеку").

Крім того, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.13р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", передбачено, що визнання правочину недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Враховуючи те, що при передачі вищезазначених приміщень ІП "Малахіт" в суборенду ФОП ОСОБА_3 за договором суборенди №18/15 від 01.02.15р. позивач не надав доказів згоди іпотекодержателя на укладення договору суборенди з ФОП ОСОБА_3, а також, зважаючи на недотримання позивачем обов'язкової умови іпотечного договору №68112216 від 18.06.12р. - отримання письмової згоди іпотекодержателя на укладання позивачем договору суборенди, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання договору суборенди №18/15 від 01.02.15р., укладеним між ІП "Малахіт" та ФОП ОСОБА_3, - недійсним.

Враховуючи вищевикладене, оскільки договір суборенди №18/15 від 01.02.15р., укладений між ІП "Малахіт" та ФОП ОСОБА_3 визнається судом недійсним, вказаний договір є недійсним з моменту його вчинення, тому наслідком визнання недійсним цього договору є припинення можливості настання прав та обов'язків за таким договором.

Таким чином, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням збільшення розміру позовних вимог (а.с. №80-82) заборгованості (орендна плата у розмірі 30784,00 грн., інфляційне збільшення 2763,47 грн., пеня - 1594,84 грн., штраф - 2368,00 грн.), тому відмовляє в позові в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, тому витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Відповідно до положень 3.17.3. Постанови ВГСУ від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визнаючи недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний з предметом спору договір (пункт 1 статті 83 ГПК) або виходячи у разі необхідності за межі позовних вимог (пункт 2 тієї ж статті), господарський суд за результатами розгляду справи повинен з урахуванням вимог частин першої-четвертої статті 49 названого Кодексу вирішувати питання про стягнення та розподіл відповідних сум судового збору.

В даному випадку, оскільки суд застосував положення п.2 ч.1 ст. 83 ГПК України, та договір суборенди №18/15 від 01.02.15р. визнаний судом недійсним, судовий збір розмірі 1378,00 грн. підлягає стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 236, 759-762, 774 Цивільного кодексу України; ст. 180, 181 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 27, 32, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Визнати недійсним договір суборенди №18/15 від 01.02.2015р., укладений між Іноземним підприємством "МАЛАХІТ", як орендатором, та ФОП ОСОБА_3, як суборендатором, про передачу в тимчасове користування нежитлових приміщень загальною площею 59,2 кв.м., розташованих на 4-му поверсі (к. 512, 513) у будівлі літ. "А-6", яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 .

Стягнути з Іноземного підприємства "МАЛАХІТ" (61044, м. Харків, пр. Московський, 257, р/р 1409 в ПАТ "БАНК ВОСТОК" м. Дніпропетровськ, МФО 307123, Код ІПН 70, Св-во ПДВ №200027320) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.06.2016 р.

Суддя ОСОБА_5