ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року Справа № 34/263

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 (головуючий суддя Федорчук Р.В., Майданевич А.Г., Тищенко А.І.)
та ухвалуГосподарського суду міста Києва від 01.02.2016 (суддя Сташків Р.Б.)
у справі№ 34/263 Господарського суду міста Києва
за позовомзаступника прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Національного банку України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі",
за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору,
Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк",
прозвернення стягнення на предмет іпотеки,
за участю представників
позивачане з'явились,
відповідачаМакаренко Ю.О.,
третьої особиЩербина В.Л.,
прокуратурине з'явились,
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 у справі № 34/263, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016, відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, третя особа звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого суду та постанову апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким заяву Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263 задовольнити повністю.

Вимоги касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, зокрема ст. 121 ГПК України.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники позивача та прокуратури не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 22.01.2015 ПАТ "Дельта Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою № 18.1-22 від 20.01.2015, в якій, посилаючись на ст.ст. 33, 36, 37 Закону України "Про іпотеку" та п. 4.1 іпотечних договорів №355/Zквіп-06 та №355/Zквіп-06-1 від 11.12.2006, просило змінити порядок і спосіб виконання рішення Господарського суд міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами №355/Zквіп-06 та №355/Zквіп-06-1 від 11.12.2006, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, що розташована по вул. Польовій, 61-а, у Солом'янському районі м. Києва, площею 0,1008 га, та жилий будинок №61-А, що розташований по вул. Польовій Солом'янського району м. Києва, житловою площею 424,00 кв. м, нежитловою площею 504,4 кв. м, загальною площею 928,4 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Пунктом 7.1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Змінуючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Відмовляючи у задоволенні заяви третьої особи, суди виходили з того, що викладені заявником вимоги не є зміною способу і порядку виконання рішення в розумінні ч. 1 ст. 121 ГПК України та стосуються зміни способу захисту порушеного права позивача, що в свою чергу змінює по суті рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263 і в силу вимог ГПК України є неприпустимим.

Також суди відзначили, що відсутність на даний час механізму реалізації арештованого майна (щодо земельної ділянки) в положеннях Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015, не доводить неможливості його виконання у майбутньому.

Колегія суддів вважає вказані висновки передчасними та такими, що зроблені без належного врахування такого.

В п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, накази господарських судів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначається строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Як зазначалось вище, згідно ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з наведеними положеннями законодавства зміна способу та порядку виконання судового рішення допускається у випадку, якщо виконавче провадження за таким рішенням не звершено станом на час звернення заявника з відповідною заявою.

Однак суди не встановили наявності чи відсутності виконавчого провадження за рішенням Господарського суд міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263 станом на час звернення третьої особи до суду із вищевказаною заявою.

У свою чергу невстановлення вказаних обставин унеможливлює з'ясування наявності правових підстав для вчинення в межах спірних правовідносин процесуальних дій, передбачених положеннями ст. 121 ГПК України.

Колегія суддів також не погоджується з висновком судів, що викладені заявником вимоги не є зміною способу і порядку виконання рішення в розумінні ч. 1 ст. 121 ГПК України та стосуються зміни способу захисту порушеного права позивача, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У ст. 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.12.2013 № 6-124цс13, виходячи з положень частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 33, статті 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" також зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Третя особа в обґрунтування своєї заяви, посилаючись на Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015, зазначила, що відсутність порядку реалізації арештованого майна боржника, а саме земельних ділянок, на законодавчому рівні унеможливлює подальше виконання державним виконавцем наказу Господарського суду міста Києва від 04.11.2011 № 34/263 в порядок та спосіб, встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263, що, в свою чергу, порушує законні права та інтереси публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

Однак суди вказаним доводам належної оцінки не надали, обмежившись помилковим висновком, що відсутність на даний час механізму реалізації арештованого майна в положеннях вказаного Порядку не доводить неможливості його виконання у майбутньому.

Як визначено ч. 1 статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено у п. 179 рішення Європейського суду з прав людини від 27.05.2013 у справі "Олександр Волков проти України" формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява N 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява N 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX).

У п. п. 52, 64 рішення Європейського суду з прав людини від 11.07.2013 у справі "Вєренцов проти України" зазначено, що вислів "встановлено законом" у статті 11 Конвенції вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (див., наприклад, рішення у справах "Газета "The Sunday Times" проти Сполученого Королівства (N 1)", від 26 квітня 1979 року, п. 49, Series A N 30; "Реквеньї проти Угорщини" [ВП], заява N 25390/94, п. 34, ECHR 1999-III; "Ротару проти Румунії" [ВП], заява N 28341/95, п. 55, ECHR 2000-V; та "Маестрі проти Італії" [ВП], заява N 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I).

Більш того, термін "закон" несе якісні вимоги, включно із тими, що стосуються доступності та передбачуваності (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", п. 29, Reports of Judgments and Decisions 1996-V; вищенаведені рішення у справах "Коеме та інші проти Бельгії", п. 145, та рішення від 7 лютого 2002 року у справі "Е. К. проти Туреччини", заява N 28496/95, п. 51). Ці якісні вимоги повинні бути дотримані як у розрізі визначення правопорушення, так і покарання, яке це правопорушення тягне за собою (див. вищенаведене рішення у справі "Ашур проти Франції" [ВП], п. 41). Особа повинна знати із тексту відповідного положення та, у разі необхідності, за допомогою його тлумачення судами, які дії та бездіяльність призводять до кримінальної відповідальності та яке покарання буде призначено за дію та/або бездіяльність, про яку йдеться (див., серед багатьох інших джерел, вищенаведене рішення у справі "Кантоні проти Франції", п. 29). Більш того, закон відповідатиме вимозі "передбачуваності", навіть якщо особа має звернутися за відповідною юридичною консультацією для того, щоб оцінити, у тій мірі, що є розумною за цих обставин, наслідки, до яких може призвести ця дія (див., серед багатьох інших джерел, вищенаведені рішення у справах "Кантоні проти Франції", п. 35, та "Ашур проти Франції" [ВП], п. 54).

Аналогічні позиції викладено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 15.02.2013 р. у справі "Коваль та інші проти України" (п. 125) та від 05.10.2012 р. у справі "Головань проти України" (п. 57).

Враховуючи те, що згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, колегія суддів вважає, що виконання рішення суду не може бути покладено в залежність від наявності чи відсутності механізму реалізації арештованого майна (земельної ділянки) в положеннях Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015.

Таким чином, суди в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України не встановили в судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об'єктивно в їх сукупності з урахуванням об'єкта і предмета спору, а отже дійшли передчасних висновків.

Як встановлено ст. 111-5 ГПК України, у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Неповне встановлення судами попередніх інстанцій відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення питання про зміну способу та порядку виконання судового рішення, входять до предмету доказування, а отже підлягають обов'язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними фактичні обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, а також з урахуванням наведених вище процесуальних порушень, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з врахуванням вищевикладених вказівок цієї постанови.

Також колегія суддів залишає без задоволення клопотання третьої особи від 03.06.2016 про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, поданого в ході касаційного провадження, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача лише до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 у справі № 34/263 скасувати, а справу направити до Господарського суду міста Києва на новий розгляд клопотання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зміну способу виконання рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2011 у справі № 34/263.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова