ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.06.16р. Справа № 904/1931/16

За позовом Арбітражного керуючого - ліквідатора фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Юдицького Олександра Вікторовича, м. Черкаси

до товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу", м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Абсолют Фінанс", м.Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: Юдицький О.В., представник ОСОБА_3 - довіреність № 6010 від 02.09.13р.; фізична особа-підприємець ОСОБА_4;

від відповідача-1: представник Іванова О.М. - довіреність № 239 від 06.02.2014р.;

від відповідача-2: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

22.03.2016р. Арбітражний керуючий - ліквідатор фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Юдицький Олександр Вікторович звернувся до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" (відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Абсолют Фінанс" (відповідач-2) в якому просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13 січня 2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" та товариством з обмеженою відповідальністю "Абсолют Фінанс", предметом якого був перехід права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 товариству з обмеженою відповідальністю "Абсолют Фінанс".

Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 25.03.2016р. суддею Крижним О.М. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №904/1931/16.

Ухвалою від 14.04.2016р. в задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" про відвід судді - відмовлено. Задоволено заяву судді Крижного О.М. про самовідвід.

Розпорядженням заступника керівника апарату господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2016р. №300 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу матеріалів справи" у зв'язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Крижного О.М. було призначено повторний автоматичний розподіл матеріалів справи №904/1931/16.

Згідно з протоколом від 20.04.2016р. повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №904/1931/16 розподілено на суддю-доповідача Петренка Ігоря Васильовича, який керуючись ст.ст. 61, 64, 65 Господарського процесуального кодексу України ухвалив прийняти справу №904/1931/16 до свого провадження та призначити до розгляду в засіданні на 17.05.16р.

Суд розгляд справи відкладав з 17.05.2016р. на 09.06.2016р.

Ухвалою суду від 23.05.2016р. задоволено клопотання арбітражного керуючого (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) Юдицького Олександра Вікторовича, м.Черкаси про участь в судовому засіданні в режимі відеокоференції; доручено господарському суду Черкаської області (18005, місто Черкаси; бульвар Шевченка, 307) організувати в приміщенні цього ж суду участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції особі, яка виступає позивачем у справі №904/1931/16 - арбітражному керуючому - ліквідатору фізичної особи-підприємцю ОСОБА_4 Юдицького О.В. та його представника; проведення судового засідання по справі №904/1931/16 призначено до розгляду у засіданні на 09.06.2016 року о 12 год. 30 хв.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 27.05.2016р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 24.05.2016р. та явкою представника в судове засідання в режимі відеоконференції.

Відповідач-1 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується відомостями про явку представника відображеними в протоколі судового засідання від 17.05.2016р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач-2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 27.05.2016р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 24.05.2016р.

09.05.2016р. господарський суд продовжив розгляд справи по суті.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову не заперечує, просить суд його задовольнити.

Повноважний представник відповідача-1 в судовому засіданні проти позову заперечує, просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Повноважний представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Суд заслухав пояснення представників сторін щодо предмету позову.

В судовому засіданні дослідженні наявні в матеріалах справи та надані сторонами докази.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997р. №475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

На думку суду неявка у судове засідання представника відповідача-2 не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Отже, з метою уникнення умисного затягування судового процесу з боку відповідача-2 та недопущення порушення прав позивача господарський суд розглянув справу по суті позовних вимог.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано. В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В силу вимог статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 09.06.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Судове засідання, яке відбулося 09.06.2016р. проведено в режимі відеоконференції.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про визнання його банкрутом.

16.03.2015р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області прийнято до розгляду заяву кредиторів у справі №904/1907/15 про банкрутство суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

14.04.2015р. постановою господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/1907/15 боржника визнано банкрутом, ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Величка Віктора Юрійовича.

29.07.2015р. постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі №904/1907/15 постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2016р. по справі №904/1907/15 в частині призначення ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 арбітражного керуючого Величка В.Ю. скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Юдицького О.В.

17.12.2015р. ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/1907/15 строк ліквідаційної процедури та повноважень ліквідатора Юдицького О.В. продовжено до 17.06.2016р.

При виконанні повноважень ліквідатора банкрута, ознайомленні з матеріалами справи №904/1907/15, отриманні витягів та інформаційних довідок з державних реєстрів, ознайомленні з матеріалами справи №904/259/16 арбітражному керуючому-ліквідатору фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 стало відомо, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 01.11.2015р. за № ОСОБА_4 виступає засновником (учасником) товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" з часткою у статутному капіталі у розмірі 23,3% (23300,00грн.).

Станом на 01.01.2014р. відповідач-1 був власником нерухомого майна, яке перебувало за адресою: АДРЕСА_1, яке придбано підприємством на підставі договору купівлі-продажу АЕР №162264, реєстр 308, 15.02.2002р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

З відзиву відповідача-1 по справі №904/259/16 в якій позивач також був позивачем останньому стало відомо, що 23.12.2013р. відповідач-1 як позичальник уклав з відповідачем-2 як позикодавцем договір позики із заставним забезпеченням, згідно якого відповідач-1 взяв у борг позикодавця 135000,00грн.

23.12.2013р. між позичальником та позикодавцем укладено договір іпотеки на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, згідно якого відповідач-2 (іпотекодержатель) має право у разі невиконання відповідачем-1 (іпотекодавцем) зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

13.01.2014р. у зв'язку з тим, що відповідач-1 взяті на себе зобов'язання перед відповідачем-2 в строк, вказаний у договорі позики не виконав відповідач-1 уклав з відповідачем-2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 було передано іпотекодержателю - відповідачу-2.

За результатами аналізу укладених між відповідачами договорів позивач визнав за необхідне звернутися до господарського суду з даною позовною заявою про визнання недійсним саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідача-2) від 13.01.2014р., оскільки цей договір став підставою для вибуття нерухомого майна по АДРЕСА_1 з володіння відповідача-1.

Позивач вказав, що спірний договір має бути визнаний судом недійсним з наступних підстав:

- ОСОБА_4, який є засновником відповідача-1 з часткою у статутному фонді 23,3% (23300,00грн.):

1) не приймав участі в прийнятті рішення про отримання підприємством позики;

2) не надавав згоди на укладення договору застави та відчуження нерухомого майна товариства.

Позивач вважає, що спірною угодою порушено права ОСОБА_4, як засновника відповідача-1, які полягають у наступному:

Частка ОСОБА_4 в статутному фонді відповідача-1 (право на активи товариства в розмірі його частки) повинна бути включена до складу ліквідаційної маси та направлена на задоволення вимог кредиторів.

Укладання спірного договору з передачею відповідачу-2 об'єкту нерухомого майна є порушенням прав ОСОБА_4 та його кредиторів, оскільки на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_4 мав прострочену заборгованість перед бюджетом, а частка у статутному фонді товариства, враховуючи наявність у власності товариства коштовного об'єкту нерухомості, мала значний грошовий вимір.

Як зазначає позивач, ОСОБА_4 протиправно був позбавлений можливості вплинути на прийняття рішення про укладання оспорюваного правочину, а даний правочин вчинено без відома та без згоди засновника (учасника) відповідача-1 ОСОБА_4 та за ціною, яка значно менша від реальної (ринкової) вартості відчуженого об'єкту нерухомості.

ОСОБА_4, як засновник відповідача-1 не був повідомлений про скликання зборів засновників відповідача-1 на якому розглядалося питання про необхідність укладання договорів позики із заставним забезпеченням, а також договору іпотеки від 23.12.2013р. на нерухоме майно.

ОСОБА_4 як засновник відповідача-1 у разі звернення до нього на той момент представника виконавчого органу або органу управління товариством мав можливість виділити грошові кошти у сумі 135000,00грн. для вирішення фінансових проблем товариства.

Позивач стверджує, що укладання зокрема спірного договору є виключною компетенцією зборів засновників відповідно до Статуту відповідача-1.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 як засновник відповідача-1 не був запрошений для участі в роботі вищого органу управління товариством та прийняття рішення про укладання з відповідачем-2 договорів позики із заставним забезпеченням, згідно якого відповідач-1 взяло у відповідача-2 в борг 135000,00грн., а також договору іпотеки від 23.12.2013р. на нерухоме майно.

За таких обставин особа, яка підписала від імені відповідача-1 оспорюваний правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є підставою для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. недійсним.

В свою чергу, відповідач-1 скористався наданим йому правом на судовий захист, надав відзив на позов та повідомив наступне.

Наприкінці 2013 року, у зв'язку з наявністю значної заборгованості перед державним бюджетом, по заробітній платі та перед комунальними службами міста відповідач-1, як позичальник уклав 23.12.2013р. з відповідачем-2, як позикодавцем, договір позики із заставним забезпеченням, згідно якого взяло у борг у позикодавця 135000,00грн. строком до 10.01.2014р.

Одночасно між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір іпотеки від 23.12.2013р. на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, згідно пункту 1 якого відповідач-2, як позикодавець та іпотекодержатель, має право у разі невиконання відповідачем-1, як позичальником та іпотекодавцем, зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

Отримані від відповідача-2 грошові кошти відповідачем-1 були у повному обсязі використані для погашення вищезазначених боргів.

Оскільки відповідач-1 взяті на себе зобов'язання перед відповідачем-2 в строк, вказаний в договорі позики не виконав навіть частково, 13.01.2014р. відповідач-1 змушений укласти з відповідачем-2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 було передано іпотекодержателю - відповідачу-2.

Відповідач-1 вважає, що до відома суду необхідно довести наступну інформацію, а саме згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по справі №904/1907/15 справа про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 була порушена 16.03.2015р.

Далі відповідач-1 посилаючись на положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вказує, що ОСОБА_4, в інтересах якого подано позов його арбітражним керуючим, не був стороною договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, оспорюваний договір не був вчинений боржником.

Як зазначає відповідач-1, оспорюваний договір був укладений між юридичними особами 13.01.2014р., а справа №904/1907/15 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 була порушена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2015р., тобто через 1 рік та 2 місяці після укладання відповідачем-1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, арбітражний керуючий Юдицький Олександр Вікторович, як ліквідатор фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в рамках справи про банкрутство, не має права на оспорювання будь-яких господарських договорів відповідача-1 з іншими юридичними особами до 16.03.2014р.

На думку відповідача-1 не має права на оспорювання будь-яких правочинів відповідача-1 і сам ОСОБА_4, як особа, яка на дійсний час формально зареєстрована учасником відповідача-1.

Статутний капітал відповідача-1 складає 100000,00грн., який сформовано в повному обсязі грошовими коштами.

Нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, яке належало на праві власності відповідачу-1 не передавалося учасниками відповідачу-1 у вигляді внеску і, як наслідок, не входило до складу статутного капіталу відповідача-1.

Отже, на думку відповідача-1, договори укладені між відповідачами, ніяким чином не зачіпають права кредиторів підприємця-банкрута ОСОБА_4

Відповідач-1 стверджує, що ОСОБА_4 свого внеску до статутного капіталу відповідача-1 не вносив і як наслідок не набув корпоративних прав у цьому господарському товаристві, що підтверджується судовими рішеннями судів першої, другої та касаційної інстанції по справі №904/6094/13 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, третя особа відповідач-1 про визнання права власності на частки у статутному капіталі товариства відповідача-1.

Враховуючи викладені обставини відповідач-1 просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

В свою чергу, відповідач-2 не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши повноважних представників позивача та відповідача-1 в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати необґрунтованими, документально недоведеними, такими, що суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши статут товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" (редакція затверджена Загальними зборами учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" Протокол №1 від 12.12.2013р.) господарський суд встановив наступне.

Господарський суд констатує, що редакція Статуту відповідача-1, яка досліджується була чинною на момент укладання спірного договору, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р.

Пунктом 11.1 Статуту визначено, що Вищим органом товариства є загальні збори його учасників. Вони складаються з учасників товариства чи їх представників. Керує зборами учасників товариства голова, що обирається ними. При голосуванні загальна кількість голосів складає 1000 (одну тисячу) голосів, що дорівнює 100 відсоткам всіх голосів учасників товариства. Кожний з учасників має число голосів, пропорційно його внеску до Статутного (складеного) капіталу, а саме:

- ОСОБА_10 - 767 голоси або 76,7 відсотки від загальної кількості голосів;

- 233 голоси або 23,3 відсотки від загальної кількості голосів залишаються в розпорядженні товариства.

Пунктом 11.2 Статуту визначено, що збори учасників вважаються повноважними, якщо на них були присутні учасники (їх представники), що володіють більш ніж 60% голосів.

Пунктом 11.3 Статуту визначено виключну компетенцію Зборів учасників товариства та зазначено, що питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані для вирішення виконавчому органу товариства.

Пунктом 11.6 Статуту визначено, що виконавчим органом товариства є директор. Членами виконавчого органу можуть бути особи, що не являються учасниками товариства. Директор не може бути одночасно головою Зборів Учасників товариства. Директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Зборів Учасників. Збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції директора. Директор підзвітний Зборам Учасників і організовує виконання їх рішень. Директор вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства.

Пунктом 11.7 Статуту визначено, що компетенцію директора товариства, серед яких зокрема директору надано право без доручення діяти від імені товариства, укладати договори та інші угоди, в тому числі договори позики, поруки, відчуження основних засобів, які належать товариству на праві власності та знаходяться у нього на балансі, в тому числі об'єктів нерухомого майна, автомобілів, машин, механізмів, виробничого обладнання тощо, передачі майна в іпотеку, заставу на підставі передбачених законодавством цивільно-правових угод за цінами та на умовах на свій розсуд.

Отже, дослідивши зміст спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. та положення статуту відповідача-1 господарський суд дійшов висновку, що директору надано право укладати зокрема спірний договір.

Питання про укладання спірного договору не віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства, отже корпоративні права учасників товариства не є порушеними.

Господарський суд наголошує, що ні укладений між відповідачами договір позики із заставним забезпеченням від 23.12.2013р., ні договір іпотеки на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 від 23.12.2013р. позивач не оспорює, а оспорює фактично той правочин, який спрямований на виконання взятих на себе відповідачем-1 зобов'язань.

Позивач вказав, що спірний договір має бути визнаний судом недійсним з наступних підстав:

- ОСОБА_4, який є засновником відповідача-1 з часткою у статутному фонді 23,3% (23300,00грн.):

1) не приймав участі в прийнятті рішення про отримання підприємством позики;

2) не надавав згоди на укладення договору застави та відчуження нерухомого майна товариства, однак господарський суд визнає дані твердження позивача необґрунтованими з огляду на той факт, що саме статутом відповідача-1 директору надано право укладати договори даної природи, що безпосередньо закріплено у пункті 11.7 Статуту.

Позивач вважає, що спірною угодою порушено права ОСОБА_4, як засновника відповідача-1, однак господарський суд визнає дані твердження позивача необґрунтованими з урахуванням положень статуту відповідача-1.

Позивач стверджує, що укладання зокрема спірного договору є виключною компетенцією зборів засновників відповідно до Статуту відповідача-1, однак вказана позиція позивача не узгоджується з пунктом 11.7 статуту відповідача-1.

Господарський суд констатує, що особа, яка підписала від імені відповідача-1 спірний договір, а саме директор відповідача-1, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Господарський суд визнає правильним висновок відповідача-1, що оспорюваний договір не був вчинений боржником.

Заперечення відповідача-1 висвітлені у відзиві на позов прийняті судом до уваги.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено один із загальних засад цивільного законодавства, а саме свобода договору.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Вчиняти правочини мають право суб'єкти цивільних прав. Таке право становить елемент їх правового статусу. Як відомо, дієздатність суб'єктів цивільного права не завжди є абсолютною (повною). Дієздатність юридичних осіб може обмежуватися законом (наприклад, юридичних осіб, утворених об'єднаннями громадян, політичними партіями) або засновниками юридичних осіб відповідно до установчих документів. Відсутність в учасника правочину достатньої дієздатності може перешкодити настанню за правочином очікуваного правового результату, в тому числі призвести до визнання його недійсним.

Директор відповідача-1 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності при укладанні спірного договору, яка йому надана Статутом відповідача-1 (пункт 11.7).

Відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1378,00грн. покласти на позивача.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 203, 509, 525, 526, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

14.06.2016 року

Суддя І.В. Петренко