ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р.Справа № 916/553/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

суддів: Ліпчанської Н.В., Ярош А.І.

Секретар судового засідання: Кіртока Л.В.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю № 14-88 від 18.04.2014р.;

від відповідача ОСОБА_2, за довіреністю № 07-06/12 від 30.03.2016р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2016р.

по справі № 916/553/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Теплодаренерго»

про стягнення 1 485 910,43 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Теплодаренерго», в якій просило стягнути з останнього суму заборгованості в розмірі 1 485 910,43 грн., з яких: 930 517,48 грн. інфляційних, 83 637,36 грн. 3% річних та 471 755,59 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 1756/14-ТЕ-23 від 03.12.2013р. не розрахувався своєчасно в повному обсязі у встановлені договором строки за придбаний природний газ.

Відповідачем був поданий до Господарського суду Одеської області відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позовних вимог частково заперечував та просив суд зменшити розмір нарахованої пені до 1 000 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.05.2016р. (суддя Літвінов С.В.) позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Теплодаренерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в сумі 371 755,59 грн., 3% річних в сумі 83 637,36 грн., інфляційні втрати в сумі 930 517,48 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 22 288,66 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення сум мотивоване неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу природного газу, укладеного між сторонами, в частині строків оплати отриманого природного газу.

При прийнятті вищезазначеного рішення судом першої інстанції частково відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення суми пені до 1 000 грн. Керуючись приписами п.3 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та враховуючи оптимальний баланс інтересів сторін у спорі, місцевий господарський суд зменшив нараховану позивачем пеню на 100 000 грн.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення в частині зменшення розміру пені на 100 000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України та ст.ст.551,549 ЦК України, оскільки у відповідача відсутні виняткові обставини, суд не мав права зменшувати розмір нарахованої пені.

Апелянт звертає увагу на те, що Вищий господарський суд України, щонайменше у 7 постановах дійшов до висновку, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком в розумінні ст. 233 ГК України та п.3 ст. 83 ГПК України та підставою для зменшення пені.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2013р. між сторонами був підписаний договір № 1756/14-ТЕ-23 купівлі-продажу природного газу, за умовами якого позивач взяв на себе зобовязання передати у власність відповідачу у 2014 році природний газ, ввезений ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити природний газ на умовах цього договору.

Кількість природного газу, який підлягав передачі, сторони визначили у п.2.1 договору.

Згідно п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, обсяги газу, що планується передати можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку. Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +/- 5% від узгодженого сторонами п. 2.1 договору планового обсягу продажу газу без коригування планового обсягу.

Відповідно до умов п. 3.1 договору Продавець передає Покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Покупця. Право власності на газ переходить від Продавця до Покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ.

За умовами п.3.4 Договору не пізніше 5-го числа, наступного за місцем продажу газу, Покупець зобовязався надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства три примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязався повернути Покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, що підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати у письмові формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.1. Договору ціна на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.

У відповідності до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1 118,974 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 1 118,974 грн., крім того ПДВ 17% - 190,226 грн., всього з ПДВ 1 309,20 грн.

Згідно умов викладених у розділі 6 договору сторони узгодили порядок та умови проведення розрахунків, згідно п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 -го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

За умовами п. 6.4. договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості , незалежно від призначення платежу визначеного покупцем:

- у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, повязані з одержанням виконання;

- у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафів;

- у третю чергу погашається основна сума боргу.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акта приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з моменту вимоги однієї із сторін.

В п. 9.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюються тривалістю у 5 років.

Згідно п. 11.1 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р. включно, а у частині розрахунків до їх повного здійснення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у частинах 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На виконання вищенаведених умов договору ПАТ „НАК „Нафтогаз України протягом січня грудня 2014 року було поставлено, а ТОВ „Теплодаренерго прийнято природного газу на загальну суму 6 391 547,14гривень згідно з актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014р., 28.02.2014р., 31.03.2014р., 31.10.2014 р., 30.11.2014р., 31.12.2014р., які підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Отже, основна заборгованість відповідача відсутня, але протягом періоду поставки відповідачем несвоєчасно проводились розрахунки за поставлений природний газ, чим останнім були порушені п. 6.1 договору.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, у разі невиконання покупцем умов п. п. 6.1.договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 6 ст.231 Господарського Кодексу України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано пеню у сумі 471 755,59 грн. Зазначена сума, на думку позивача, на підставі умов договору підлягає стягненню, однак місцевий господарський суд зменшив їх розмір на 100 000 грн. та стягнув з відповідача пеню у сумі 371 755,59 грн.

Зазначена обставина оскаржується позивачем в апеляційному порядку.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 83 Господарського кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (пункт 3.17.4 постанови пленум Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. № 18).

З вищенаведених правових норм вбачається, що вирішення питання про зменшення штрафних санкцій законодавством віддано на розсуд суду, який досліджує та об'єктивно оцінює докази у справі, та при прийнятті рішення керується, в тому числі, власним переконанням, заснованим на суті правових норм та оцінці доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій враховувалось, що:

- заборгованість за поставлений позивачем природний газ, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками, виникла у зв'язку з тим, що останні несвоєчасно розраховуються за надані послуги;

- ступінь виконання відповідачем основного зобов'язання за договором на купівлю-продаж природного газу № 1756/14-ТЕ-23 від 03.12.2013р. (станом на час розгляду справи заборгованість за поставлений природний газ сплачена на 100%);

- позивач належить до державного сектору економіки.

Крім того, судова колегія зауважує на тому, що доказів, які б вказували на імовірність збитків або засвідчували наявність збитків у позивача, у зв'язку з несвоєчасним виконанням прийнятих на себе зобов'язань відповідачем матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність достатніх коштів на погашення заборгованості за поставлений природний газ, а також низькі тарифи на теплову енергію, несплата населенням за спожиту теплову енергію не є підставою для часткового звільнення відповідача від передбаченої договором господарсько-правової відповідальності.

Однак враховуючи, що позивачем, крім заявлених штрафних санкцій, застосовано до відповідача такий вид відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства, апеляційний суд виходячи з принципів справедливості та добросовісності, враховуючи обставини, що населення та релігійні організації є основним споживачем та причини виникнення заборгованості по договору, а також той факт, що відповідач є важливим підприємством, яке знаходиться у тяжкому фінансовому стані вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував приписи ст. 83 ГПК України та доцільно зменшив розмір пені на 100 000 грн. від заявленої позивачем суми.

За таких обставин, судова колегія погоджується з судом першої інстанції щодо часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої пені та вважає, що господарський суд правомірно зменшив розмір суму пені до 371 755,59 грн.

Аналогічна правова позиція стосовно зменшення пені ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Теплодаренерго" викладена у постановах Вищого господарського суду України від 06 квітня 2015 року у справі № 916/3895/14 та від 30 липня 2015 року у справі № 916/558/15-г.

Відповідно до частині 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахованих сум 3% річних та інфляції, колегія суддів дійшла висновку, що їх зроблено методологічно та арифметично правильно.

Таким чином, за вказаними розрахунками з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у сумі 83 637,36 грн. та 930 517,48 грн. інфляційних втрат.

Отже, наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

На підставі вищевикладеного, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав правильну юридичну оцінку правовідносинам сторін у звязку з чим підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Одеської області та задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2016р. без змін.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати про сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 85,99,101, 103 п.1, 105 ГПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2016р. по справі № 916/553/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до вимог ст.105 ГПК України і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 22.06.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя А.І. Ярош