РІШЕННЯ

"01" червня 2016 р.Справа № 921/212/16-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ", вул.Мамсурова, 8 А, м.Луцьк, Волинська область, 43017

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 47002

про cтягнення заборгованості в сумі 20 000,00 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Бачинський С.В., довіреність № 20 від 29.04.16 р.

відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 409268 від 06.08.13 р.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ" звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 20 000, 00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих в судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на невиконання його контрагентом своїх договірних зобов'язань щодо поставки товару, з огляду на що товариство, відповідно до ст.693 ЦК України, звернувся до суду із вимогою про повернення його контрагентом суми попередньої оплати за непоставлену продукцію.

Відповідач, згідно відзиву на позов та наданих у процесі розгляду справи пояснень повноважним представником, проти вимог господарського товариства заперечив у повному обсязі, посилаючись на виконання ним своїх зобов'язань перед контрагентом.

Учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки, згідно ст.ст. 20,22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Технічна фіксація (звукозапис) не здійснювалась за відсутності відповідних клопотань представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, такими підставами є договори та інші правочини.

Як встановлено судом, 20.03.2015р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Продавець) та ТОВ "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ" (Покупець) було укладено договір №1/20-2015, у відповідності до п.1 якого, Продавець зобов'язався відвантажити, а Покупець прийняти і оплатити продукцію: пиломатеріали і заготовки хвойних та твердолистяних порід.

Сторонами погоджено кількість поставки товару у розмірі 500 м/куб на загальну суму 500 000 грн. Ціна встановлюється згідно товарно-транспортної накладної (п.2,3).

Згідно п.4 правочину, поставка продукції здійснюється автотранспортом Покупця, при цьому транспортні витрати покладаються на останнього.

Умовами угоди передбачено порядок розрахунків за продукцію, шляхом передоплати через банківський переказ на розрахунковий рахунок Продавця або готівкою.

Відповідно до п.8. договору, останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 01.01.2016р.

Як вказує позивач, на виконання своїх зобов'язань, товариством на підставі платіжних доручень, перераховано авансовий платіж за пиломатеріали у розмірі 20 000 грн.

Однак, відповідачем відвантаження обумовленої договором продукції не здійснено.

З наведених підстав, позивач 15.02.2016р. звернувся до підприємця із претензію №3 про повернення авансового платежу у сумі 20 000 грн., проте вказана вимога залишена останнім без будь-якого реагування та належного виконання.

Вказані обставини і стали підставою для звернення ТОВ "ТЕРРА ПРОСПЕРІТТІ" із позовом до господарського суду.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Взаємовідносини, що склалися між учасниками спору суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст.712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений між учасниками спору договір №1/20-2015 від 20.03.2015р. слугує підставою для виникнення між ними господарських зобов'язань та є обов'язковим до виконання.

Так, у відповідності до ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Разом з тим, згідно приписів ст.693 даного нормативно-правового акту, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у термін, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Реалізовуючи досягнуті домовленості, позивач здійснив авансовий платіж на рахунок відповідача на загальну суму 20 000.00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №432 від 26.03.2015 на суму 11 500,00 грн. та №428 від 25.03.2015 на суму 8500,00грн. (копії в матеріалах справи).

У свою чергу, положеннями цивільного законодавства, зокрема ст.662, встановлено обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей термін, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Нормами вказаної статті передбачено, якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із укладеного правочину, сторонами строк виконання продавцем своїх зобов'язань щодо передачі товару покупцю не встановлений.

Зважаючи на наведене, враховуючи приписи ст.530 ЦК України, суд констатує, що строк на добровільне виконання відповідачем свого зобов'язання по передачі визначеного договором товару, сплив 04.03.2016р., тобто через 7 днів після отримання останнім претензії із вимогою повернути суму авансового платежу (копія претензії та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із відміткою про його отримання відповідачем, знаходяться у матеріалах справи).

Проте, як слідує із матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо поставки ТМЦ належним чином не виконав та обумовленої договором продукції контрагенту не передав.

У той же час, посилання відповідача на належне виконання своїх зобов'язань по поставці пиломатеріалів, що підтверджується товарно-транспортною накладною від 23.05.2015р., судом оцінюються критично, виходячи із наступного.

У відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" здійснення господарської операції підтверджується первинними документами, які містять відомості про останню.

Згідно ст.9 даного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

У свою чергу, первинні документи повинні містити наступні обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/70.

Разом з тим, як вбачається із товарно-транспортної накладної від 23.05.2015р., графи останньої "Здав водій/експедитор" та "Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)" не заповнені.

Окрім того, згідно даної ТТН пунктом розвантаження товару є Демидівка, у той час як місцезнаходження позивача, яке зазначене і у договорі поставки, є м. Луцьк. При цьому, укладений сторонами правочин будь-яких застережень щодо відвантаження продукції за вказаною адресою не містить.

Зважаючи на наведене, наявна у матеріалах справи ТТН не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні процесуального законодавства, що підтверджує виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань по поставці ТОВ "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ" обумовленого товару.

Більше того, умовами договору, його контрагенти обумовили, що поставка продукції буде здійснюватись автотранспортом покупця, тобто позивача по справі, і за його рахунок.

Натомість, матеріали справи не містить жодних доказів того, що приватний підприємець звертався до свого контрагента про надання останнім транспортного засобу для перевезення пиломатеріалів на умовах договору.

Крім того, суд вважає безпідставними твердження підприємця про отримання матеріальних цінностей особою, уповноваженою господарським товариством на вчинення таких дій, зважаючи на таке.

Згідно п.2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Проте, як зазначає позивач, жодних довіреностей на отримання товару по спірному договору товариством не видавалось, як і не уповноважувалось будь-кого із працівників останнього чи інших осіб, на вчинення дій по отриманню таких ТМЦ. Іншого судом не встановлено, жодних письмових доказів на спростування даного твердження приватним підприємцем не надано.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що відповідач по справі у спірних правовідносинах виступає як приватний підприємець, а відтак при здійсненні господарської діяльності повинен враховувати вимоги різних нормативно - правових актів, що регулюють окремі аспекти господарювання. Зокрема, пунктом 6 ст.128 ГК України приватного підприємця зобов'язано вести облік результатів своєї підприємницької діяльності, відповідно до вимог законодавства.

В свою чергу, не забезпечивши документальне оформлення господарської операції, у визначений законодавством та умовами договору спосіб, господарюючий суб'єкт без достатніх на те правових підстав стверджує про належне виконання ним вказівок договору в частині поставки товару позивачу.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до ст.610 даного кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст.693 ЦК України, встановлено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При вирішенні спору суд враховує, що кожна із сторін в силу приписів ст.ст. 33,34 ГПК України, повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача та підтверджували належне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, сторонами не подано, а судом не здобуто.

Таким чином, враховуючи наведені приписи законодавства та порушення відповідачем умов договору поставки, позовні вимоги ТОВ "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ" про стягнення із ФОП ОСОБА_2 20 000 грн. боргу підлягають до задоволення у повному обсязі як обґрунтовані, підтвердженні матеріалами справи та не спростовані у передбаченому законодавством порядку відповідачем.

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 32-34, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 47002, ід.н.НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ПРОСПЕРІТІ" (вул.Мамсурова,8а, м. Луцьк, 43017, ) - 20 000 (двадцять тисяч) грн. боргу та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 06.06.16 р.

Суддя О.В. Руденко