ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2016 р. Справа № 922/6285/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов.№б/н від 18.02.2016р.),

відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (вх.№964Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22 лютого 2016 року у справі №922/6285/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м.Київ,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків,

про стягнення 227895,74 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) основного боргу у розмірі 12793,50 грн., збитків у розмірі 210 666,58 грн., пені у розмірі 644,93 грн., 3% річних у розмірі 259,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3531,00 грн. за договором про фінансовий лізинг №00006744 від 20.02.2013р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22 лютого 2016 року (суддя Макаренко О.В.) у позові відмовлено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" основний борг у розмірі 12793,50 грн., пеню у розмірі 644,93 грн., 3% річних у розмірі 259,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 2342,76 грн. та судовий збір у розмірі 240,62 грн. У решті позову відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22 лютого 2016 року у справі №922/6285/15 та прийняти нове рішення, яким стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00006744 від 20.02.2013р. у розмірі 12793,50 грн., збитки у розмірі 210666,58 грн., пеню у розмірі 644,93 грн., 3% річних у розмірі 259,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 3531,00 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме: ст. ст.22, 623, 628, 653, 655 Цивільного кодексу України, ст.224, ст.225 Господарського кодексу України, п.6 ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.4-7, ст.7 Господарського процесуального кодексу України, а також неповно досліджено п.8.2.3, п.8.6, п.16.1 договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2016р. про прийняття апеляційної скарги до провадження її розгляд призначено на 27.04.2016р. о 10:30 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

Відповідно до розпорядження від 25.04.2016р. у справі №922/6285/15, протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у звязку з хворобою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.04.2016р. розгляд справи відкладено на 30.05.2016р. о 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р. розгляд справи відкладено на 15.06.2016р. об 11:30 год.

13.06.2016р. від позивача до суду надійшла заява (вх.№6052) про надання доказів на підтвердження повноважень представника позивача на підписання апеляційної скарги.

Представник апелянта у судовому засіданні 15.06.2016р. вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

У судове засідання 15.06.2016р. представник відповідача не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р. про відкладення розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи (а.с.39, том 2).

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 20.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) та ФОП ОСОБА_2 (лізингоодержувачем) укладений договір про фінансовий лізинг №00006744, відповідно до умов якого лізингодавець (позивач) зобов'язався передати у розпорядження лізингоодержувача (відповідач) транспортний засіб типу: Audi А6 2.0 TFSI 2012 року виробництва, шасі №WAUZZZ4G7DN079715, двигун №CDN 306614 (об'єкт лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 37884,38 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 16236,16 доларів США.

Даний договір підписаний позивачем та відповідачем і скріплений печатками (а.с.23, том 1).

Згідно з п.4.1. договору позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії договору (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей договір чи відмовитися від договору та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в договорі).

Відповідно до п.4.2. договору після завершення строку дії цього договору, після сплати останнього лізингового платежу, інших платежів за цим договором та виконання всіх зобов'язань відповідачем, право власності на об'єкт лізингу перейде до відповідача. З цією метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього договору або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений позивачем. Положення цього пункту застосовуються незалежно від стану об'єкта лізингу на момент сплати останнього лізингового платежу та/або інших платежів.

Відповідно до положень п.6.1. договору для експлуатації об'єкта лізингу відповідач щомісяця виплачуватиме позивачу лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього договору, та інших положень договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: - відсотки за користування обсягом фінансування; - частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); - комісії; - покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим договором та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з договором. Нижчезазначені витрати та послуги по адмініструванню та обслуговуванню договору не включаються до лізингових платежів: - будь-які податки, що можуть застосовуватися до договору після його виконання або в будь-який час у майбутньому; - інші витрати та платіжні зобов'язання. Такі витрати підлягають сплаті відповідачем на користь позивача. Якщо позивач поніс такі витрати, відповідач зобов'язується компенсувати суму таких витрат у повному обсязі протягом 3-х робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги відповідачу.

Згідно з п. 6.3. договору лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в договорі), встановленого Національним банком України або Українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) з купівлі та продажу євро/доларів США до української гривні), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в договорі) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Пунктом 6.4. договору сторони погодили, що у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами.

Положеннями п.6.5. договору передбачено, що лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок, зазначений позивачем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Відповідно до п.6.12. договору, якщо відповідач здійснює платежі, що не покривають усі його зобов'язання перед позивачем та/або затримує платежі, сторони погоджуються, що суми, виплачені відповідачем, розподілятимуться наступним чином (у послідовності, зазначеній нижче): а) витрати на відновлення становища, стану об'єкта лізингу; б) штрафні санкції за прострочення сплати будь-яких платежів; в) лізингові платежі (при цьому в першу чергу відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частину від обсягу фінансування); г) інші компенсації інших витрат позивача у зв'язку з цим договором.

Умовами п.6.17. договору передбачено, що зобов'язання зі сплати всіх та будь-яких платежів за договором покладаються на відповідача, якщо інше прямо не передбачено договором. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги або рахунку, якщо інший термін не встановлено у договорі або погоджено сторонами додатково.

Згідно з п. 8.2. договору у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні санкції: - пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу; - штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п. 8.3.1. договору): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку вимогу); - компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідності до договору.

Відповідно до п. 8.3. та 8.3.1. договору, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу платіжну вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від договору в односторонньому порядку, за п. 12.6.1. договору. Сторони домовились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим договором.

У п. 8.3.2. договору сторони погодили, що у випадку, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі, у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п.12.6. договору позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей договір/відмовитися від договору, та також, серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, в наступних випадках, зокрема: у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Пунктом 12.7. договору передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від договору та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від договору. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10-й календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП "Укрпошта" про прийняття повідомлення для відправки.

Відповідно до п. 12.9. договору у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання вимоги позивача про таке повернення. Крім того, відповідно до вимоги відповідачу встановлено обов'язок погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання вимоги.

Пунктом 5.4. договору відповідач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання відповідачем та позивачем акту прийому-передачі.

Положеннями п.12.2., п.12.3. договору передбачено, що строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі об'єкта лізингу (п. 5.4 договору). Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Господарський суд Харківської області, надаючи правову оцінку заявленим вимогам позивача та фактичним обставинам справи, виходив з наступного.

Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 ст.806 цього ж Кодексу до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Положеннями ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, на виконання умов договору передав відповідачу, а відповідач прийняв об'єкт лізингу - транспортний засіб типу: Audi А6 2.0 TFSI 2012 року виробництва, шасі №WAUZZZ4G7DN079715, двигун № НОМЕР_1, що підтверджується підписаним сторонами і скріпленим печатками актом прийому - передачі від 27.02.2013 р. (а.с.39, том 1).

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, починаючи з квітня 2014р., відповідач систематично порушував умови договору щодо сплати щомісячних платежів, сплачуючи їх з недотриманням встановлених договором строків, а з лютого 2015 року припинив виконувати свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим позивач надіслав відповідачеві перше нагадування про несплату від 04.03.2015р., друге нагадування про несплату від 18.03.2015р. та третє нагадування про несплату від 03.04.1015р. (а.с.41-а.с.43, том 1).

На виконання п.6.5. договору позивач надіслав на адресу відповідача рахунок-фактуру №00264091 від 06.03.2015р. на оплату лізингового платежу за березень 2015р. на суму 27729,50грн. (а.с.40, том 1), належного до сплати відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування) не пізніше 15.03.2015р. Відповідач в узгоджені сторонами терміни оплатив лізинговий платіж за березень 2015р. відповідно до вказаного рахунку частково, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за лізинговим платежем за березень 2015р. у розмірі 12793,50 грн.

Проте у матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем на адресу відповідача вищевказаних перших двох нагадувань. При цьому в матеріалах справи містяться докази надсилання відповідачеві третього нагадування про несплату від 03.04.1015р., разом з яким позивач надіслав відповідачеві вимогу (вих.№00006744 від 03.04.2015р. "Про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору", в якій позивач вимагав сплатити борг протягом 3-х днів з дня отримання вимоги, а також відповідно до ч.2 ст.7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та п. п. 8.3.2., 12.6.1., 12.9. договору відмовився від договору про фінансовий лізинг № 00006744 від 20.02.2013р. та вимагав повернути об'єкт лізингу на користь позивача впродовж 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження/проживання відповідача (а.с.44-а.с.46, том1). Дана вимога отримана особисто відповідачем 17.04.2015р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.48, том 1).

Позивач вважає, що, оскільки вимога була отримана відповідачем 17.04.2015р., то відповідно до умов п.12.9. договору останнім днем сплати заборгованості є 20.04.2015р., а датою припинення договору і останнім днем повернення об'єкта лізингу є 01.05.2015р.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що за умовами п.12.9. договору датою припинення договору і останнім днем повернення об'єкта лізингу є 05.05.2015р., а не 01.05.2015р., як стверджує позивач.

З огляду на викладене, договір про фінансовий лізинг №00006744 від 20.02.2013р. розірваний у позасудовому порядку у зв'язку з відмовою позивача від договору.

Як встановлено господарським судом, внаслідок порушення зобовязань за договором у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за лізинговим платежем за березень 2015р. у розмірі 12793,50 грн.

З матеріалів справи убачається, що 18.06.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис нотаріуса №679 про повернення об'єкта лізингу (а.с.49, том 1).

26.06.2015 року державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення об'єкта лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса від 18.06.2015р. №679 (а.с.50, том 1).

29.07.2015 року об'єкт лізингу повернутий позивачу, що підтверджується актом опису та арешту майна (а.с.51, том 1).

04.08.2015 року державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 18.06.2015 р. №679 (а.с.55-а.с.56, том 1).

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, місцевий господарський суд законно та обґрунтовано дійшов висновку про стягнення заборгованості за лізинговим платежем за березень 2015р. у розмірі 12793,50 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 644,93 грн., 3% річних в розмірі 259,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3531,00 грн. колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 статті 193 ГК України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У п. 8.2.1. договору передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні штрафні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Частиною 1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів вважає, що, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 644,93 грн. за період з 16.03.2015р. по 15.09.2015р. та 3% річних у розмірі 259,73 грн. за період з 16.03.2015р. по 17.11.2015р., місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача у цій частині.

Стосовно вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3531,00 грн. за період з 16.03.2015р. по 17.11.2015р. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (плану відшкодування) датою сплати лізингового платежу за березень 2015р. є 15.03.2015 р. (а.с.25, том 1), а тому, відповідно, прострочення платежу у даному випадку виникає з 16.03.2015р., а не з 15.03.2015 р.

Таким чином, вірним періодом, протягом якого позивач має право нараховувати інфляційні втрати, є період часу з 16.03.2015р. по 17.11.2015р., а не з 15.03.2015р. по 17.11.2015р., як визначено у розрахунку позивача (а.с. 163, том 1).

За таких обставин, місцевий господарський суд, здійснивши розрахунок інфляційних втрат, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2342,76 грн. за період з 16.03.2015 р. по 17.11.2015р. та відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1188,24 грн.

Щодо стягнення з відповідача відповідно до положень ст. 22 ЦК України збитків у розмірі 210666,58 грн., з яких: збитки, завдані у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором у розмірі 79226,70 грн. (прямі збитки) та збитки, що виникли у зв'язку з припиненням договору в розмірі 131439,88 грн. (упущена вигода), колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з положеннями ст.224 ГК України, які узгоджуються з положеннями ст.623 ЦК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з ч.2 ст. 224 ГК України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Приписи даної норми цивільного права передбачають деліктну відповідальність, тобто таку, що виникла не з зобовязання по договору, а із завдання шкоди. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода у зменшенні майнової сфери, що тягне негативні майнові наслідки для заподіювача шкоди.

У ч.1 ст.1166 ЦК України міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди.

Таким чином, виходячи з норм Цивільного кодексу України, зокрема, ст.1166 ЦК, позивач повинен довести факт протиправної поведінки особи, що завдала шкоди, наявність шкоди (та її розмір) і причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками (шкодою).

Позивач вважає, що збитки (прямі збитки) у розмірі 79226,70 грн. завдані у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором. Позивач поніс збитки у зв'язку з тим, що був змушений звернутись до спеціалізованих організацій, зокрема, до ТОВ "Кредитекспрес ОСОБА_4Ел.Сі", ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та ТОВ "ВІК-Експо" для надання послуг зі стягнення дебіторської заборгованості за спірним договором фінансового лізингу, вчинення виконавчого напису нотаріуса, надання послуг з повернення та зберігання об'єкта лізингу та надання юридичних послуг.

В свою чергу, збитки, що полягають в упущеній вигоді у розмірі 131439,88 грн. (різниця між ринковою вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент вилучення об'єкту лізингу), які виникли у зв'язку з припиненням договору.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст.623 ЦК України та ст 224 ГК України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Отже, отримання позивачем послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, надання послуг зі стягнення з відповідача у даній справі дебіторської заборгованості за договором фінансового лізингу, з повернення та зберігання об'єкта лізингу та надання юридичних послуг з консультування, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором, не відповідають вимогам ст.22 ЦК України та ст.225 ГК України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення збитків (прямих збитків) у розмірі 79 226,70 грн.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі), обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до ст.623 ЦК України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Щодо вимоги позивача про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 131439,88 грн., з яких: 43276,15 грн. - несплачені щомісячні платежі за фактичний час користування об'єктом лізингу за період з квітня 2015р. по липень 2015р. та 88163,73 грн. - різниця між вартістю об'єкта лізингу за період з серпня 2015р. по лютий 2018р. включно, який базуються на розрахунку різниці між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів за вказані періоди, то такі розрахунки є теоретичними (умовними), побудовані на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджені відповідними належними та допустимими доказами.

Крім того, заявлені позивачем збитки (упущена вигода) розраховані з використанням розміру передбачених договором лізингових платежів за період з серпня 2015р. по лютий 2018р. включно, тобто на майбутнє, що не передбачено чинним законодавством.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що зміст пунктів 6.1., 6.2., 6.12, 6.5., 5.4. та 12 договору, викладений позивачем у позовній заяві (а.с.10-а.с.11, том 1), на підставі яких позивач просив суд стягнути з відповідача збитки (упущену вигоду) у вигляді несплачених щомісячних платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 43276,15 грн., не відповідає змісту пунктів 6.1., 6.2., 6.12, 6.5., 5.4. та 12 договору, що міститься у матеріалах справи.

З огляду на викладене, апелянтом (позивачем), як у суді першої, так і апеляційної інстанцій не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди), що виникли у зв'язку з припиненням договору в розмірі 131439,88 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, місцевий господарський суд законно та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 12793,50 грн., пені у розмірі 644,93 грн., 3% річних у розмірі 259,73 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2342,76 грн., всього: 16040,92 грн., та відмову в задоволенні позову в частині вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1188,24 грн. та збитків у розмірі 210666,58 грн.

У відповідності до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22 лютого 2016 року у справі №922/6285/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 17.06.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя О.О.Крестьянінов