КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2016 р. Справа№ 910/2692/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Хрипуна О.О.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Нікульников Д.О. ; Алфьорова О.А.

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Болбот К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ессенс - преміум"

2. Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16, у задоволенні позову ТОВ "Азовнефтепродукт" до ТОВ "Ессенс - преміум" (відповідач-1) та ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (відповідач-2) про визнання недійсним кредитного договору № 291013-КЛВ від 29.10.2013 - відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що обумовлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору - відсутні.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити і визнати недійсним кредитний договір № 291013-КЛВ від 29.10.2013.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що в порушення статті 1056-1 ЦК України відповідачами в кредитному договорі не було досягнуто згоди щодо істотної умови догвору, а сааме: згоди щодо типу процентної ставки за кредитом, у зв'язку з чим умови вказаного договору не дозволяють позивачу встановити розмір майнової відповідальності за кредитним договором, в результаті чого порушують його права та інтереси укладеним між відповідачем правочином.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ "Азовнефтепродукт" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Хрипун О.О., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи № 910/2692/16 призначено на 07.06.2016.

23.05.2016 відповідачем-2 через засоби поштового зв'язку надіслано на адресу Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в яком відповідач-2 просив залишити залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач-2 у відзиві посилався на відсутність обумовлених законом підстав для визнання недійсним згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України оспорюваного договору. Також, під час укладення кредитного договору його сторонами було обговорено та погоджено всі істотні умови надання та повернення кредитних коштів, жодних спірний ситуацій щодо розміру процентної ставки у відповідача-1 не виникало. Крім того, в період з листопада 2013 по липень 2014 відповідач-1 регулярно здійснював платежі по заборгованості і жодних суперечностей щодо процентної ставки між сторонами не виникало. Відповідач-2 зазначає, що позивачем не наведено жодних доводів яким чином укладення оспорюваного кредитного договору суперечить інтересам держави і суспільства, а також яким чином умови кредитного договору щодо типу процентної ставки порушують права та інтереси позивача.

В судовому засіданні 07.06.2016 представник апелянта (позивача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю та визнати недійсним кредитний договір № 291013-КЛВ від 29.10.2013.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 07.06.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

Відповідач-1 в судове засідання 07.06.2016 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження (поштове повідомлення про вручення ухвали Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 - 126).

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і відповідач-1, неявка представників відповідача-1 не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 29.10.2013 між ПАТ "Банк Кредит Дніпро" (далі - банк, відповідач-2) та ТОВ "Ессенс-Преміум" (далі - позичальник, відповідач-1) було укладено Кредитний договір № 291013-КЛВ, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування в сумі 10 000 000,00 грн. для поповнення обігових коштів, проведення документарних операцій, а позичальник зобов'язується повернути кредит у строки, встановлені графіком, але не пізніше 28.02.2014 та сплатити проценти за користування наданим кредитом.

Пунктом 1.4 договору № 291013-КЛВ встановлено, що процентна ставка за користування кредитами встановлюється у розмірі 20% процентів річних. Сторони домовились, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 25 % процентів річних за користування кредитними ресурсами, що надані в гривні.

Відповідно до п.1.6 договору порядок оплати банку нарахованих процентів за користування кредитами здійснюється позичальником відповідно до п.2.3 цього договору щомісячно, в період сплати процентів, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття цього договору.

Відповідно до п.2.3.2 Кредитного договору проценти за користування кредитами, наданими за цим договором, нараховуються банком та сплачуються позичальником щомісячно в останній робочий день поточного місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами для закриття цього договору (достроково або при настанні строку погашення), але не пізніше дати погашення кредитів, вказаної в пункті 1.1 цього договору, виходячи із суми заборгованості на позичковому рахунку та процентної ставки, вказаної в п. 1.4 цього договору.

Пунктом 3.1.14 договору передбачено право банку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у залежності від зміни ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ. У цьому випадку банк сповіщає позичальника за 10 робочих днів про такі зміни. У тому разі, якщо позичальник погоджується на зміни вказані в цьому пункті, сторони діють відповідно до п.5.3 цього договору. У разі незгоди позичальника з розміром нової процентної ставки банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

Згідно з п.5.3 договору усі зміни та доповнення умов цього договору здійснюються в письмовій формі, підписуються уповноваженими на це представниками сторін і скріплюються печатками обох сторін, за винятком випадків односторонньої зміни умов, передбачених цим договором.

На виконання умов договору банком було надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000 000,00 грн., що підтверджується заявкою від 01.11.2013 та меморіальним ордером № К/736264 від 01.11.2013.

В забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені між відповідачем-2 як кредитором та позивачем як поручителем було укладено договір поруки № 301013-П/1 від 30.10.2013, предметом якого є зобов'язання поручителя перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань позичальника (відповідача-1) за кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього або які можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Крім того, в забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені між відповідачем-2 як іпотекодержателем та позивачем як іпотекодавцем було укладено наступні іпотечні договори: № 301013-І/3 від 31.10.2013, № 301013-І/6 від 31.10.2013, № 301013-І/7 від 31.10.2013, № 131213-І/8 від 13.12.2013.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, 29.10.2013 між відповідачами було укладено Кредитний договір № 291013-КЛВ, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України з лімітом кредитування в сумі 10 000 000,00 грн. для поповнення обігових коштів, проведення документарних операцій, а позичальник зобов'язується повернути кредит у строки, встановлені графіком, але не пізніше 28.02.2014 та сплатити проценти за користування наданим кредитом.

Таким чином, між сторонами оспорюваного правочину склалися кредитні відносини, які регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги п'ять Цивільного кодексу України.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

З урахуванням викладеного, істотними умовам кредитного договору, як господарського, відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі інші умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2008 у справі №22/268).

Сторони, укладаючи Кредитний договір №291013-КЛВ від 29.10.2013 погодили всі істотні умови для даного виду, зокрема погоджено суму кредиту (пункт 1.1.), строки повернення кредитних коштів (пункт 1.1, 1.7), строк дії договору (пункти 1., 5.1.), розміри процентів та порядок їх сплати (пункти 1.4, 1.6, 2.3).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Пунктом 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи кредитний договір № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сторони погодили (п. 1.4), що процентна ставка за користуванням кредиту встановлюється у розмірі 20% процентів річних. Сторони домовились, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником позивач сплачує відповідачу проценти в розмірі 25 % річних. За користування кредитними ресурсами в гривні.

Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 25 % процентів річних за користування кредитними ресурсами, що надані в гривні.

В пункті 3.1.14 договору передбачено право банку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у залежності від зміни ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ. У цьому випадку банк сповіщає позичальника за 10 робочих днів про такі зміни. У тому разі, якщо позичальник погоджується на зміни вказані в цьому пункті, сторони діють відповідно до п.5.3 цього договору. У разі незгоди позичальника з розміром нової процентної ставки банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

У пункті 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 24.11.2014 №1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", з метою забезпечення однакового і правильного вирішення господарськими судами спорів, що виникають з кредитних договорів, господарським судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо права банку змінювати в односторонньому порядку умови кредитного договору, зокрема підвищувати розмір процентної ставки за таким договором, господарським судам слід враховувати приписи статті 1056-1 ЦК України, згідно з якими банку забороняється збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за кредитним договором (або встановлений кредитним договором порядок сплати змінюваної процентної ставки) за відсутності згоди на це позичальника. У розгляді відповідних справ господарським судам необхідно з'ясовувати: чи було передбачено збільшення розміру процентної ставки основним кредитним договором; чи були виконані банком усі умови договору у відповідній частині та чи дотримано порядок узгодження зазначеного питання з позичальником. У разі якщо кредитним договором передбачено обов'язкове вчинення відповідного правочину щодо зміни умов договору в письмовій формі, судам необхідно враховувати приписи статей 639, 654, 1055 ЦК України.

Також, пунктом п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", визначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що підписавши кредитний договір, його сторони домовились про умови застосування процентної ставки за користування кредитом в розмірі 25 % річних у разі невиконання позичальником певних умов договору, про що позивач був обізнаний.

Таким чином, сторони кредитного договору укладаючи договір передбачили можливість збільшення розміру процентної ставки та умови за яких можливе таке збільшення, а також передбачили можливість вносити зміни у кредитний договір, за погодженням сторін, у разі зміни кредитної політики, ставок на грошовому ринку і облікової ставки НБУ, та у разі незгоди позичальника на зміну процентної ставки та не підписання позичальником відповідних змін до договору, сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитів і сплати процентів за фактичний час користування кредитами.

Крім того, підписавши кредитний договір, саме позичальник (відповідач-1) погодився з усіма його умовами, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти, комісії, тощо, на умовах, встановлених кредитним договором та є обізнаним щодо наслідків порушення своїх зобов'язань, а позивач (як поручитель), в свою чергу, укладаючи договір поруки в забезпечення своєчасного погашення відповідачем-1 кредитів, наданих за кредитним договором № 291013-КЛВ від 29.10.2013, сплати процентів та пені, підтвердив, що йому відомі та зрозумілі умови кредитного договору. Так, відповідно до п.5.1 договору поруки № 301013-П/1 від 31.10.2013 сторони підтверджують, що вони вичерпно ознайомлені зі змістом кредитного договору, та будь-яке посилання в тексті цього договору на окремі положення кредитного договору та на нього в цілому є достатнім для включення відповідних положень кредитного договору в цей договір шляхом посилання.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК (п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення процентної ставки в розмірі 25% річних, підстав та порядок встановлення якої обумовлено пунктами 4.1.3, 5.3.12 кредитного договору, не є односторонньою зміною договору у розумінні ст. 651 ЦК України та ст. 188 Господарського кодексу України, а є застосуванням відсоткової ставки за домовленістю саме сторін на підставі умов оспорюваного договору, стороною якого позивач не є, і прав та охоронюваних законом інтересів оспорюваний правочин не порушує. Належних та допустимих доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх позовних вимог - не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом апеляційної інстанції за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що доводи позивача щодо невідповідності кредитного договору № 291013-КЛВ від 29.10.2013 вимогам чинного законодавства України не знайшли свого підтвердження як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи та спростовуються вищевикладеними обставинами.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Статтею 345 Господарського кодексу України визначено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність (ч. 1). Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ч. 2).

Судом встановлено, що сторонами оспорюваного договору було обумовлено права та обов'язки сторін, також сторонами узгоджено погодили всі істотні умови для даного виду, зокрема погоджено суму кредиту (пункт 1.1.), строки повернення кредитних коштів (пункт 1.1, 1.7), строк дії договору (пункти 1., 5.1.), розміри процентів та порядок їх сплати (пункти 1.4, 1.6, 2.3), що відповідає і приписам статті 345 Господарського кодексу України.

При цьому, сторони саме договору не позбавлені можливості у встановленому законом порядку та при наявності обумовлених законом підстав реалізувати свої права на розірвання та/або зміну умов договору, та/або тлумачення його умов, тощо згідно з Цивільним та Господарським кодексами України.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що неузгодження сторонами в договорі істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов, про що вказується зокрема у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Враховуючи наведене вище, господарським судом встановлено, що оспорюваний правочин при його укладенні сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, інтересам сторін або порушували публічний порядок, а також жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, оспорюваний договір не суперечить приписам ст. 1056-1 ЦК України , а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду апеляційної інстанції також відсутні.

Виходячи із заявлених апелянтом (позивачем) вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон пов'язує недійсність правочину, а відтак позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" не підлягає задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16- у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовнефтепродукт" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 по справі №910/2692/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2692/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

О.О. Хрипун